HUND-DRESSYR II
Hunduppfostran - nästan 20 år senare

								Av: Kerstin Eriksson, jan -09 - dec -10
										Redigerad okt. -11

Allra allra först vill jag erkänna, att jag själv säkert dagligen gör hundratals omedvetna misstag, när det gäller mina försök att uppfostra och vägleda mina hundar. 
    Förutom det, så gör jag säkerligen dagligen även massor med medvetna misstag, som beror på att jag helt enkelt inte orkade att göra "rätt". Detta på grund av trötthet, stress, smärta eller för att jag helt enkelt inte "hann med" - en människas reaktionsförmåga är ofta urusel. 
    Och åter igen: Förutom det, så gör jag även ett flertal också medvetna "fel", beroende på att jag alltför ofta är lat eller tappade besinningen - allt detta kan man väl även kalla för den mänskliga faktorn. 

För tillfället (våren -09) kan man på TV på söndagsförmiddagarna se tre olika hunduppfostrings-program. Ytterligare en hundtränare visar regelbundet upp sina talanger i ett kortare inslag i ett kvällsprogram. Jag brukar ofta ponera hur resultatet skulle blivit om de fyra hundtränarna hade bytt hundar och deras ägares hundproblem. Fastän deras metoder skiljer sig så mycket, så hade antagligen resultatet blivit ungefär detsamma. Frågan är däremot hur vägen dit skulle kännas för hundägarna (och förstås för hunden). Vi människor är ju så olika; vissa är mer försynta, andra är mer burdusa och en del borde inte ha hund överhuvudtaget!

Min tanke med denna nedskrivna fundering (som har periodvis plitats ned i skrift i under en mycket lång tid nu - ibland mer intensivt, ibland helt nedlagt i flera månader), är att jag ska försöka vara så objektiv som möjligt - att jag inte ska röja vad jag själv tycker, anser och tror, men... Jag kommer nog inte att klara av det! Vi får se.

Varning! Jag har även kryddat den seriösa texten lite här och var med en liten gnutta humor. Bara så ni vet. ;)

TV - en vision av fakta?

Ni förstår antagligen vilka hundtränare jag har i tankarna, men ändå vill jag inte nämna dem vid namn. Kanske lite fånigt, men ändå.

Obs! Jag vill här förtydliga att jag hyser stor respekt för dessa människor trots att jag har givit dem lite karakteristiskt påhittade namn.

Söndagsförmiddagarnas första TV-hundtränare är klädd i svart läder, har en hård och kall blick, samt bär en piska i trailern. Därför kommer jag kalla henne för - "Pisk-kvinnan". Näste tränare är varm och go med mild blick, så honom kommer jag att kalla för "Nallebjörnen". Den tredje hundcoachen är lite av ett mellanting av de båda förstnämnda - hård och kall med en tuff attityd, fast samtidigt med en mild och förstående blick - det första jag associerar med detta är - Panda-björn. (?!)
    Den fjärde hundtränaren, som uppvisar sina färdigheter i ett kvällsprogram, kommer jag kalla för Skrämmeltanten, mest för att hon tycks ha en "förkärlek" för att på olika sätt få hundarna att "se upp".

Både Nallebjörnen och Pandan vill gärna gå i klinch med hundarna. Jag har noterat att de bägge har ofta blödande händer. Detta är en följd av "slagsmålen" mellan de och jyckarna. Pisk-kvinnan har dock inga synliga blessyrer, antagligen beroende på att hon inte går in i handgemäng med hundarna på detta utmanande (och ofta våldsamma) vis. 
    Detta får mig att minnas en föreläsning (eller föredrag, jag lär mig aldrig skillnaden) med Sveriges "hund-guru nummer 1". Han nämnde då att han aldrig har blivit biten av en hund. Trots att han har arbetat med många aggressiva hundar. Visserligen var detta säkert minst 10-15 år sedan jag lyssnade till denna föreläsning, så han kanske har hunnit blivit biten sedan dess. 
    Frågan är: Behöver man verkligen gå in och fightas med hunden? Vi talar nu framför allt om hundar med aggressiva beteenden. Är detta alltid (eller oftast) av godo?
    Skrämmeltanten har inga synbara sår eller andra blessyrer. Detta beror på att hon aldrig går i direkt närhet med hundarna utan mest använder sig av ryck i koppel eller att kasta något efter hunden. 

Nallebjörnen, Pandan och Skrämmeltanten vill utsätta hunden för "fällor", så att de kan handgripligen på olika sätt tillrättavisa den. Eftersom de har ett övertag med hjälp av koppel, och/eller att hunden "ger sig" självmant för sin överman, eller att med hjälp av de skrämmande kastade tingen, så lyckas de ofta att bryta hundens oönskade beteende.
    Nallebjörnen säger att man måste först dominera och förtrycka, för att sedan bygga upp respekt och ett förtroende. 

    Pisk-kvinnan har inte alls sådana tankar, utan hennes metoder går mer ut på att förekomma genom att försöka undvika eller avleda oönskade beteenden, och ifall man misslyckas - negligera, utan på något vis utmana. Däremot visar hon sitt misstycke med hjälp av plötsliga ljud, såsom handklappning eller med rösten. Ljud som ofta lyckas bryta hundens oönskade beteenden. Pisk-kvinnan försöker reagera  innan hunden gör något dumt, och avleder den genast med positiv förstärkning (godis) när hunden uppträder önskvärt. Alltså innan hunden hunnit påbörja det oönskade beteendet.

I och med detta att Pisk-kvinnan hela tiden förekommer, så behöver det inte bli några hetsiga "slagsmål" mellan hund och människa. Och därmed inga blodiga bett på händerna. Eller kan det vara så att Pisk-kvinnan inte åtar sig "alltför" aggressiva hundar? Kan det vara orsaken till att hon inte har blödande knogar, som de andra två hundtränarna, Nallebjörnen och Pandan, ofta besitter?

En annan fråga är om den "försynte" hundägaren klarar av att var hård och dominant mot sin hund, och om den "burduse" hundägaren klarar av att vara framförtänkande, och lugnt avleda hunden mot rätt mål? Ett hund-ägande består ju av två individer - Hunden och hundägaren!

De fyra TV-hundtränarna har dock gemensamt att de poängterar med eftertryck att en hund är just en hund, som behöver rastas, och få någon form av sysselsättning för att bli av med överskottsenergi. De säger även att hundägaren måste vara tydlig och ha lite av "jäklar anamma".

Vilka hjälpmedel använder de fyra hundtränarna sig av?
    Nalle-björnen och Pandan vill gärna hantera hunden med hjälp av någon form av koppel - utomhus som inomhus. Nalle-björnen är noga hur halsbandet är placerat på hundens hals. Han är även mycket noga hur hundägaren håller i kopplet - vilken kroppshållning han/hon har. Det är mycket sällan Nalle-björnen eller Pandan använder sig av mat eller godis som hjälpmedel. (I andra säsongen av Pandans hunduppfostrings-TV-serie förekommer godisbelöning dock oftare.)
    Skrämmeltanten använder sig som sagt ofta av tomburksfyllda plastpåsar, koppel eller vantar som kastas i närheten av hunden. Vid koppelpromenad så rycks det mycket ofta och ganska kraftigt i kopplet för att tvinga hunden att ge sin ägare uppmärksamhet.
    Pisk-kvinnans vanligaste hjälpmedel är hundens vetskap om att de är hon som har tillgång till små - av hunden mycket uppskattade - kycklingsbitar. När det gäller problem med hund som drar i koppel, så provar hon ibland att byta ut det vanliga kopplet till "gå-fint-sele" eller nos-grimma just då de tränar.

Hur belönar de hunden?
    Nalle-björnens vanligaste belöning är att låta hunden få vara ifred - att slippa tillrättavisning. Pandan belönar oftast med smek och klappar (en del "smekningar" är mer åt det dominanta hållet) samt av glatt beröm.
    Pisk-kvinnan använder sig av kycklingsbitar och glatt beröm med ljus röst.
    Skrämmeltanten är mycket snål med belöningar överhuvudtaget, en och annan godbit kan förmedlas från hundägare till hund, men det är mycket sällsynt. De beröm som hörs i TV-avsnitten är bara riktade till hundägaren när denne har lyckats få sin jycke att uppföra sig någotsånär. Varje TV-avsnitt avslutas av att Skrämmeltanten med glada tillrop ger hundägaren en bamsekram. Hunden syns då ej i bild, så vad hunden får förtäljer ej historien... 

TV-program - underhållning eller undervisning?

En annan fråga är vad är det TV-producenten väljer att visa publiken? Hur mycket är bort-klippt? Är det slutliga programmet mest som underhållning med action-bilder eller är avsikten mer som undervisning för att lära ut hur man hanterar sin hund? Hur stor påverkan har Nalle-björnen, Pandan, Pisk-kvinnan och Skrämmeltanten av redigeringsarbetet av det inspelade materialet? Exempel:

Nalle-björnen med hundägare och hund är utanför ägarens hus. Det syns om man tittar mycket noga att  hunden har varierande halsband på sig i de olika klippen. Halsbanden har bytts ut, fram och tillbaka. Man kan ju då undra om klippen verkligen är i rätt tidsföljd? Den ej så noggranne tittaren är nog övertygad om att allt står rätt till eftersom denne aldrig har lagt märke till några halsbandsbyten. Allra helst eftersom Nalle-björnen inte påtalar något om halsbanden (och förklarar varför man har bytt dem). Beror detta i sin tur på att TV-producenten har helt enkelt klippt bort Nalle-björnens kommentarer? 

Varför så många aggressiva hundar?
    Är anledningen till detta att det största och vanligaste problemet är svårhanterliga bestar eller är det producentens val för att detta drar mest TV-publik med action-bilder med "häftiga" slagsmål? Svårt aggressiva hundar visas dock mer i Nalle-björnens program än i Pisk-kvinnans (och Skrämmeltantens) - varför? Beror detta på som ovan nämnt att Pisk-kvinnan inte vill ta sig an dessa? Eller för att Nalle-björnen vill visa sig på "styva linan"?
   I Skrämmeltantens korta program visas väldigt sällsynt riktigt aggressiva hundar, utan de flesta hundägarproblemen är av annan art, t ex att hunden är rädd för att gå i trappor eller beträda hala golv eller att hunden skäller och drar i koppel vid hundmöten av olika slag.

"Quick-fix" är något som TV-hunduppfostringsprogrammen ofta använder sig av. Att visa hur hunden mycket snabbt byter beteende vid olika situationer beroende på hur tränaren/hundägaren uppför sig, t ex vid hundmöten, hundägaren tar emot gäster eller när brevbäraren levererar posten. Är anledningen till denna "Quick-fix" för att det är det "rätta" sättet att uppfostra hunden eller för att det är kostsamt att procucera TV-program? På grund av kostnaden, så måste allt ske så snabbt som möjligt?
    En annan anledning till dessa "snabba ryck" kan vara att det kanske inte är så lätt att i ett 30 minuters TV-program överskådligt visa flera veckors och kanske till och med månaders hundträning?

    Frågan är också om hundens nya beteende med hjälp av "Quick-fix" kommer att bestå för alltid? Förstår TV-publiken verkligen klart och tydligt att man troligtvis måste fortsätta att träna? 

Hur har hundtränarna fått sina kunskaper?
    Detta nämns inte. I alla fall har jag totalt missat detta. Det enda som nämns är i en av Nalle-björnens trailers, där det sägs att han har en "medfödd talang". Är detta verkligen något att "skryta" med? Allra helst när Nalle-björnen stundom kan uttala fakta som inte alls överstämmer med modern forskning.
    En annan fråga är om anledningen till de olika träningsmetoderna beror på vilket land programmen kommer ifrån? (England, USA och Sverige) Vilken djurhållning landet har? Denna text visas i början av vissa av Nalle-björnens avsnitt:  

"Detta program kan innehålla metoder som inte är förenliga med svensk lagstiftning och bör inte utföras av privatpersoner." 

Tiden går...

Ja, man kan ju ifrågasätta hur långt vi människor - i olika länder - har nått i våra försök att hantera och/eller bemästra djuren. Vilka har "rätt" och vilka har "fel"? 
    Det har nu gått nästan 20 år sedan jag själv skaffade egen hund, och därmed började fördjupa mig i konststycket att leva tätt tillsammans med en annan art. När jag tänker efter har nog inte vi människor kommit så långt i vår kunskap. Det trätas ju fortfarande om vilken uppfostringsmetod som är "rätt"; Den hårda eller den mjuka.
    Det är också märkligt att de metoder som har både och - alltså har både "förekomma-tänk" och (mer eller mindre) hårt tillrättavisande - nämns det oftast inget om. Varför då?

Den största skillnaden mot förr är att nu har man även lyft fram relationen hund - människa. Även människan (både vuxna och barn) har beteenden och medfödda instinkter. Till exempel:
    Vår vilja att stå still helt orörlig och samtidigt se den andre djupt i ögonen, att vilja gå mycket nära, och till och med närgånget krama eller smeka, att ha snabba och flyktiga rörelser och gester, att vara högljudd, och kanske framför allt;
    Människans vilja att hellre hastigt dominera och våldsamt hantera andra varelser (eller medmänniskor), istället för att tålmodigt och listigt manipulera eller "lura" den andra individen till att göra det vi vill att den ska göra.

Detta ovannämda är exempel på orsaker till att hundens och människans relation ibland går på kollitionskurs.

Hm..? Var ovanstående påstående verkligen objektivt? Nja, jag tror i alla fall det... Det är svårt det där.

MINA ERFARENHETER...

Nu har jag som avsikt att röja mina egna tankar och erfarenheter (äntligen!). Fast först vill jag påminna om det jag skrev i det allra första stycket: Att jag säkerligen gör både omedvetna och till och med medvetna misstag och "fel" flera gånger om dagen. Om ni har glömt vad det var, så börja om från början, och läs om det första stycket. Jag ville bara poängtera detta, så att ni i alla fall kanske antingen inte genast förkastar och fördömer mig totalt eller sätter upp mig på någon hög piedestal. Tackar på förhand!
    Mina hundar nämns här nedan med sina smeknamn (eller öknamn när det gäller en av dem). Detta för att även de ville bibehålla sin anonymitet. ;)

SKÄLLER I BILEN

Min ena springer, Lill-pricken, var hopplöst skällig i bilen. Det började lite smått att han skällde förväntansfullt när han förstod att vi var på väg till någon rolig hundaktivitet, som skogspromenad eller brukshundklubben. Fast hans önsketänkande tog över - det hela eskalerade - till slut trodde han att vi ALLTID var på väg mot något skoj! Han skällde alltså konstant uppfordrande! Instinktivt så kommenderade jag honom att vara tyst. Fast... Inte slutade han skälla för det! Kanske mycket beroende på att han inte hade (eller har) lärt sig vad det mänskliga ordet (ljudet) "Tyst!" betyder. Jag blev mer och mer irriterad, vilket resulterade med att vi båda "skällde" i varsin ände av bilen.
    Nu fick Lill-pricken istället sitta bredvid mig på passagerarsätet, så jag skulle kunna även handgripligen tillrättavisa honom. Detta gav följden att han tryckte sig så långt bort från mig som möjligt. Om inte passagerardörren hade varit ordentligt stängd så hade han ramlat ur bilen! Våra bilfärder var INTE så trevliga. Det var en mycket tryckt och obehaglig stämning i bilen. Även de andra hundarna tyckte det var mycket otrevligt. Jag insåg att jag måste hitta på något annat.

Länge hade jag haft tankar att med hjälp av klicker få tyst på Lill-pricken, men i flera veckor kom jag inte på att ta med klickern förrän jag redan hade påbörjat bilfärden. Att vända för att åka tillbaka, för att enbart hämta klickern verkade lite väl ambitiöst. Allra helst eftersom jag ofta var sen till bilfärdens slutmål. 
    En vacker dag dock hade jag med mig klickern och en stor godis-påse*. Lill-pricken satt fortfarande intill mig på passagerarsätet. När han började att skälla väntade jag tyst och stilla ut honom - att han till slut skulle hämta andan. Då räknade jag till sju (sekunder), sedan klickade jag och gav honom en godbit (om han fortfarande var tyst). Han fattade väldigt snabbt. Bara efter några få bilfärder (som enbart var mina vardagliga ordinarie turer. Lat som jag är tog jag aldrig några extra träningspass-färder.),  tyckte jag att han kunde sitta bak i bagageutrymmet. Nu började följande konstycken:

1. Att memoera när och var han brukar börja skälla. Oftast när jag saktar ned, sätter på körriktningvisaren och svänger. (Det är ju det som är det sista man gör innan man kör in till parkeringen till skogspromenaden eller brukshundklubben. Hundar är smarta och mycket uppmärksamma!) Nu så klickade jag precis innan jag misstänkte att han (troligtvis) skulle börja skälla.

2, Att innan nedväxling för färd genom vägskäl eller -korsningar lyckas få rätt grepp på klickern respektive ha rätt grepp om godiset för att få tillräcklig kraft för att kunna kasta godiset bakåt och igenom lastgallret, sätta på blinkers, växla ned, och att kolla att andra bilister, cyklister samt fotgängare håller sig på avstånd, så att det är fritt fram för mig att fortsätta köra. Allt detta skulle ske typ samtidigt.  I trafiksäkerhetshänseende rekommenderar jag ICKE detta!

3. Att inte falla i fällan att ge Lill-pricken godis när han uppfordrande skäller för att påminna mig om att han har varit tyst. I och med han blev allt duktigare (höll sig tyst i längre stunder), så hände det ofta att jag helt enkelt glömde bort att jag tränade hund. Tankarna vandrade iväg på annat - faktiskt!

4. Att inte falla i fällan, att tro för tidigt att han har fattat, och därmed sluta i förtid med belöning och träning. Denna fälla föll jag dock pladask i - två gånger!

Till slut blev Lill-pricken väldigt duktig. (Fast jag "tillät" honom skälla när vi svängde upp mot t ex brukshundklubben. Jag kan stå ut med det.) Nu ville jag dock gå längre i Lill-prickens träning; Det skulle ju vara bra om han kunde ligga ned i lugn och ro. 
    Nu klickade jag om Lill-pricken spontant böjde huvudet nedåt, om så bara det lilla. (Jag kollade i backspegeln.) Han skulle självklart även var tyst. Otroligt snabbt fattade han det! Ja, nästan i alla fall. Han började bocka med huvudet fram och tillbaka där bak för sig själv. (Detta såg faktiskt ganska lustigt ut.) Att ihållit bocka är en aktivitet - jag ville ju ha passivitet. Nu klickade jag istället endast om han höll kvar huvudet nedböjt i en sekund. Sedan väntade jag med klickern allt längre. Det såg ännu mer lustigt ut, när Lill-pricken stirrade stint ned på golvet. Tillslut blev det nog lite obekvämt, så... han la sig ned - "klick". 

Numera bryr jag mig inte om vad han egentligen gör där bak - bara han är tyst. (Han får fortfarande "dispens" när vi kör in till brukshundklubben eller skogen.)

*  I och med jag har flera hundar, har jag som princip när jag tränar med klickern, att de hundar som INTE tränas, ska vara bakom min rygg. För att de ska förstå att det inte är de som ska "bry sig". Fast nu i bilen fick jag tyvärr frångå denna princip. Ofta fick de andra godis ändå, bara för att jag tyckte jag var orättvis (eller för att godbiten studsade mot lastgallret tillbaka till baksätet).

Kommentar ett år senare ("anti-skall"-träningen var avslutad):
Lill-pricken fick plötsligt återfall i sitt bil-skällande. Vid de dagliga bilfärderna till jobbet, så började han skälla ett uppfordrande: "Hörru, matte! Vi ska faktiskt träna nu! Har du glömt det? Kom igen nu, matte!!!". Detta tränings-krav från Lill-pricken förekom enbart när vi svängde till vänster vid det första vägskälet (mot jobbet då vi oftast "roade oss" med "anti-skall"-träningen). Dock aldrig när vi - på helgen - svängde åt höger (då oftast mot agilitytävling eller annat skoj). De är verkligen finurliga våra fyrbenta vänner.
    Jag stålsatte mig, försökte stå ut med de uppfordrande skallen - varvade med en och annan konst utförd av Lill-pricken där bak (till exempel skämmas-konsten blandat med snygga lägganden, dock med ett sött Lill-prickhuvud som sträckte sig och spanade över baksätesryggstödet). Min tanke var att han till slut skulle förstå att hans träningsinviter var förgäves. Han är numera tyst i bilen igen.

HUND-MÖTEN

Lill-pricken har alltid varit lite mera vaktig av sig än mina andra hundar. Och min yngsta hund, Bred-Nos, tog givetvis efter - tyvärr. Vid hund-möten blev det ofta gruff från alla mina byrackor, eftersom flocksamhörigheten tog vid. Till en början var det enbart stora svarta hundar som skulle skrämmas bort. Men som ett brev på posten, blev gruffandet bara värre - till och med små vita bichon friséer fick sig en utskällning. Jag hade (och har) inga större problem att bryta mina olydiga jyckar med ett avgrundsvrål från min sida. Jag har länge undrat vad som skrämde de mötande ekipagen mest - mina hundars utfall eller mitt vrål?
    Efter ett tag blev det här ett tråkigt invant beteende - mina jyckar gör utfall - jag "utfaller" mitt avgrunds-"Nej!" - mina hundar tystnar. Det sägs ju att det ska vara svårare att bryta ett redan pågående utfall, då hunden ofta är blockerad i sitt beteende, än att bryta innan. Ändå lyckades jag få tyst på alla fyra hundarna. Så jag funderade: "Varför detta enda gruff? Var eviga gång! Nä! Nu blir det "noll-vision" - inget VOFF!" (från någon av oss).  
    Jag började att tänka "Bodfäldt-skvallra". Alltså att hunden ska vid hund-möten vända sig om mot sin matte/husse, för att "tala om": "Jag har upptäckt en hund! Visst e´ jag duktig!". I början av träningen får hunden belöning för sin "vaksamhet" och sin iver att "berätta". 
    När jag startade min träningen, så väntade jag ut min hund att han skulle spontant vända huvudet mot mig när han såg en främmande jycke. Det funkade inte alls. Gruff och surt och jag blev arg och hundarna (inklusive den främmande hunden med ägare) blev rädda för mitt ilskna utbrott. Bläh! Besviket förvandlades jag tillbaka till den där tråkiga och sura kärringen. Vid mina hundpromenader var det oftast en ganska dålig stämning i min lilla flock.

Men en dag tog jag mig i kragen igen; Vid hundmöten så var jag snabbare att berömma. Jag berömde omedelbart när jag såg att min hund (någon av dem, eftersom jag ofta går med alla fyra) tittade på den andra mötande hunden. Instinktivt så vände sig ju då min hund sig om, för att kolla vad jag menade med mitt "Bra!". "Vadå? Är det godis på gång!" Detta med följden att alla fyra vänder sig om för att tigga godis istället för att spana in den andra hunden. Ibland har man faktiskt nytta av flockens samhörighet. Lill-pricken brukar dock efter han har fått sin godbit vända sig bort för att tyst kolla in främlingen. Men när jag överdrivet berömmer hans flockmedlemmar, så tar ofta hans godis-begär över; "Vadå? Får man mer?!".
    Det gick lång tid innan det första bakslaget kom. (Gissa om jag blev besviken - och sur!) Men efter envist tränande, och kanske framför allt att jag blivit bättre på att reagera och vara med, så har träningen verkligen givit resultat. Att jag har bytt ut min sura avgrundsvrål-röst till en avslappnad, ljus och behaglig beröm-röst har säkert också varit avgörande i den hittills framgångsrika träningen. Vi har mött allt från stora mörka jyckar till små ljusa lurvtottar utan att mina jyckar har gjort tråkiga utfall. Till och med utanför jobbet, där mina hundar tror sig ha sitt "andra" revir.
    Jag vet inte vad jag egentligen tycker är skönast med ett liv utan gruff: Att slippa skämmas eller för att det är en sådan mycket trevligare stämning vid promenaderna. Vi är alla glada - hund som fä, jag menar hund som människa.
    En liten dum bi-effekt har dock uppkommit. När jag med denna ljusa och trevliga röst utbrister mitt "Åh, titta vilken fin hund!", så missuppfattar en del främmande hundägare min entuiasm över mötet, och tror att jag vill att hundarna ska hälsa på varandra. Vilket jag oftast absolut inte vill att de ska göra. Jag minns en av de första gångerna det hände. En schäfer-ägare uppmanade mig mycket strängt att hundarna inte ska hälsa på varandra, för hennes hund gillar inte andra hundar. Eftersom jag själv bara hade i tankarna att få med mig mina fyra jyckar utan ett minsta gruff så blev jag först mycket förvånad över schäfer-ägarens uttalande. Jag funderade över detta när jag gick lite förundrad därifrån, men strax utbrast jag själv ett "Jaha!!". Plötsligt begrep jag varför hon kanske lite fördomsfullt missförstod situationen.

Numera är det sällsynt att mina jyckar gruffar på mötande hundar. Om det nu händer, så har jag lärt mig att inte ta ett misslyckat hundmöte så himla hårt och personligt. Ibland misslyckas man - men oftast går det alldeles utmärkt. Mina hundar behöver faktiskt inte älska alla andra hundar! Men jag slutar aldrig att träna/visa att det är jag som bestämmer om man ska gruffa på andra hundar eller inte (= aldrig gruffa. Men det har ju inte mina hundar en aning om).
    Om mina jyckar visar sitt misstyckande mot främmande hundar, har jag också jobbat in "en teknik" att medan min hund får en tillrättavisning av mig, hinna säga "Ursäkta!" till den främmande hundens ägare. Även en sådan liten detalj ger en trevligare atmosfär - hundägare emellan.

Skulle jag ha fått samma goda resultat av en mer hård uppfostringsträning, där vikten ligger på att tillrättavisa? Jag är tveksam över det, eftersom jag faktiskt under en längre tid provade detta utan någon förbättring - det blev istället närmare tvärtom.
    Fast anledningen till mitt misslyckande kanske berodde på att jag inte behärskade den mer hårdare träningsmetoden. 

QUICK-FIX

När det gäller detta som kallas för "Quick-fix" som ofta nämns när man diskuterar hundträning - allra helst hundträning i TV-sammanhang -  är något som jag personligen inte tror på. Jag menar, att visst byter hunden förvånandsvärt snabbt beteende vid sådan träning. Frågan är dock om det nya beteendet verkligen består? Min erfarenhet är att det beteende hunden nu har fallenhet för alltid finns där "inunder". Att det ständigt finns risk att det oönskade beteendet kan plötsligt "poppa upp". Därför för att undvika detta så måste man ständigt - mer eller mindre - alltid träna och underhålla det nya mer önskvärda beteendet.
    Att ständigt fortsätta träna och underhålla detta nya beteende gäller inte bara i vardagssituationer, utan även i hundsporter såsom tävlingslydnad, agility etc där det gamla - ej önskvärda - beteendet ibland helt plötsligt dyker upp igen.

KONSEKVENT

Att man ska vara konsekvent är något man har blivit itutad sedan hunduppfostrans begynnelse. Till exempel att om man inte vill ha hunden i soffan, så ska hunden aldrig få vara i soffan. Om man ibland tillåter hunden få vara i vårt möblemang, så är man otydlig och kanske till och med lite elak mot jycken.
    En annan sorts "konsekvent-tänkande" är att om man har sagt ett kommando (som inte ska behövas säga med en arg eller på annat sätt upprörd ton), så måste man fullfölja det. Till exempel: Har du sagt "Sitt!", så måste du se till att hunden verkligen lyder och genast sätter sig ned. Detta för att hunden ska förstå att du verkligen menar det du säger, och för att vara tydlig samt att ge din hund en ärlig chans att få göra rätt.

Personligen tror jag mer på det sistnämnda "konsekvent-tänkande". Fast... 

Ofta brukar man ju hänvisa till hur hundarna själva uppfostrar sina valpar. Att man bör göra som hundarna gör - för det måste ju vara rätt! (Eller?) Men... i så fall är mina egna hundar lite av några sorters av-arter.
    Ta till exempel min Lill-pricken; Han är den mest inkonsekventa valp-uppfostrare jag någonsin har skådat. Han (då fem år) lät lilla valpen Bred-Nos dra och slita i öron och päls. Men ofta - efter en stunds valpterroriserande - så blev han sur och sa ifrån med bestämdhet. Valpen Bred-Nos började då uppfordrande skälla och småretas för att få igång en liten jaktlek. Först så gjorde Lill-pricken lite småsura och halvdana "utfall" mot sin plågoande, för att några sekunder senare glatt hänga på och säga "Ja, tack" till en stunds rolig och fartig jakt- och brottningslek tillsammans med valpen. Detta inkonsekventa beteende har nu fortgått i tre års tid
    Dock hände det också att Lill-pricken verkligen sa ifrån med eftetryck,  då hejdade sig Bred-Nos, och slutade upp med terroriserandet.
    Många gånger så tycker Lill-pricken att jag, matte, ska säga till Bred-Nos att sluta irriterande nafsa i öron eller ta "struptag" på honom etc. Då ställer sig Lill-pricken tätt intill mig, helt stilla och väntar på att "matte klarar biffen". I och med att jag tycker att mina hundar alltid ska kunna lita på mig, så hjälper jag honom med bångstyrig valp/unghund/vuxen jobbig "lillebror".

I och med mitt iakttagande av Lill-pricken och Bred-Nos relation, så ifrågasätter jag nu - litegrann - viktigheten att vara så himla konsekvent - vid alla situationer. Fast å andra sidan min Lill-pricken kan mycket väl vara en ganska knäpp och märklig hund. ;)
    Och sedan kan det ju givetvis finnas små signaler hundarna sinsemellan som jag, som människa, inte uppfattar - faktiskt! 

HAN-HUNDAR - ARGSINTA BESTAR?

Nalle-björnen sa i ett avsnitt (minst) att man icke kan ha flera hanar i en flock. Att man alltid måste kastrera dem, annars kommer det bli ständiga slagsmål om rangordningen.
    Jag står frågande till detta eftersom jag nu enbart har han-hundar. Som mest bestod min flock av fem stycken (tre mellanpudlar och två springer spaniels), och de hade (och fortfarande har) alla sina manliga tillbehör intakta*. Det var absolut inga problem. Varför då, då? Om man nu måste enligt Nalle-björnen kastrera dem?
    Visst hände det ibland - vid sällsynta tillfällen - att det uppstod bråk, som jag nu kallar för "gräl i familjen", mellan två individer. Då handlade "grälet" om leksaker, tuggben eller när någon av dem var skadad eller sjuk. Och då berodde osämjan (troligtvis) mest på missförstånd hundarna emellan.
    Dessa "gräl i familjen" varade alltid bara några få sekunder för att sedan övergå till en "morr-duell" som avslutades med att någon av dem sakta drog sig därifrån och därmed visade "Okej, då. Jag vill då inte bråka!".
    Jag minns ett "gräl" mellan Pitbull-pudeln (4 år) och Hunden (13 år) över en godbit. I slagsmålet fick gamle Hunden en muskelbristning, och han skrek i högan sky ut sin smärta mitt i slagsmålet. Pitbull-pudeln blir därmed förskräckt av sin "storebrors" skri. Genast springer de båda ängsliga och möter mig för att söka hjälp och trygghet. (Jag var alltså redan på väg för att skilja dem åt, att Hunden hade fått en muskelbristning visade det sig senare hos veterinären.)

När Hunden gick bort vid 14 års ålder, så blev det dock oro i flocken. Det blev spänt mellan Pitbull-pudeln (5 år) och Lill-pricken (2 år). Vid ett par tillfällen så såg Stor-pricken (9 år) till att avstyra slagsmål innan de bröt ut. Detta genom att springa i cirklar, som blev allt snävare och snävare, runt runt runt de två kombattanterna, och som pricken över i:et, så rusade slutligen Stor-pricken rakt emellan stridstupparna, som då helt kom av sig. De två undrade då istället: "Vad sjutton har Stor-pricken för sig?" Mycket effektivt jobbat av Stor-pricken!

Dock kom efter Hundens bortgång, för mig som matte, en "milstolpe" i mitt hunderi-tänkande: "Det stora slagsmålet", som jag nu kallar det för; Två springrar drar i varsin ände av liten pudel. Min minnesbild strax innan slagsmålet var att de tre han-hundarna ridit på varandra - Storpricken på Lill-pricken och lilla Pitbull-pudeln på Stor-pricken. (Hänger ni med?). Sekunden efter hör jag de slåss bakom min rygg. När jag rytande springer dit till Pitbull-pudelns undsättning, så släpper Lill-pricken taget, och skuttar vilt skällande runt Stor-pricken som nu står stilla nedböjd över stackars Pitbull-pudeln. Stor-pricken trycker lugnt och bestämt ned pudeln med ett stadigt grepp över hans strupe. Märk dock med öppen mun!

Dagen efter blev det veterinärsbesök för Pitbull-pudeln. Han hade fått kross-skador på strupen (och därmed en massa luftbubblor som vandrade omkring under huden - ända bort till ljumskarna. Lite smålattjo, faktiskt). Vi hittade inga hål på huden, utan det var inre skador som läkte av sig självt. Men efter den dagen blev det TOTAL-FÖRBUD på att rida på varandra!!

* Lill-pricken blev dock kastrerad pga testikel-tumörer sommaren 2011

Dessa sällan förekommande slagsmål i flocken ser jag fortfarande som naturliga familje-gräl (som man självklart försöker undvika). Fast till skillnad mot dessa...

BRED-NOS

Att flocken "muckar gräl" med främmande hundar är en sak, och dessa sällan förekommande "familje-gräl" likaså, men ständiga bataljer inom flocken är en helt annan sak.

BREDNOS - PITPULL-PUDELN
    Som alla valpar har Bred-Nos under sina första tre år gått igenom många stadier. Ta till exempel hans relation med Pitbull-pudeln (8 år när Bred-Nos föddes), som har under dessa tre år genomgått stadier från att hålla sig på behörigt avstånd (efter att Pitbull-pudeln redan från första början tydligt visat att han vill vara ifred), ren dyrkan (allt Pitbull-pudeln gjorde beundrades storögt) till ren skär avsky (Bred-Nos försökte göra processen kort med stackars liten Pitbull-pudel). Efter två av dessa alltför många slagsmål-tillfällen behövde stackars liten Pitbull-pudel besöka veterinär. Bred-Nos själv fick enbart småsår.

    Under dessa tre år har jag mycket bestämt tillrättavisat unghunden när slagsmål redan brutit ut ("Hjälp! Matte har blivit skogstokig! Bäst att fly fältet") eller försökt lätta upp tryckt stämning (innan slagsmål bryter ut) med hjälp av lättsam ljus alternativt lite förlöjligande röst.
    Vid situationer jag vet sedan tidigare har mynnat ut i slagsmål, så har jag lugnt - men bestämt - sett till att de två slagskämparna hållit sig på varsin kant. Till exempel: När de båda ville hälsa och gosa med mig samtidigt, så såg jag till att Bred-Nos rumpa - den vänliga sidan - alltid var vänd åt Pitbull-pudeln. Och så länge Bred-Nos uppförde sig väl, så fick han vara med. Om inte - så blev han "utvisad". Det vill säga fick enbart titta på medans "brorsan" fick gos och smek.
    En annan spänd situation var om de båda skulle samtidigt vara i min trånga hall till exempel vid tasstorkning. Då såg jag till med ren lydnad att den som väntade på sin tur stod kvar på behörigt avstånd (dryg meter ifrån). Samma sak precis innan hundarna fick sin mat, då Bred-Nos gärna rusade runt runt (i ren matglädje), men därmed stressade upp sig, och därmed höjde slagsmål-risken. Då kommenderade jag honom lugnt och bestämt att sitta still.

Eftersom ingen av dem egentligen ville fightas, så började de oftast sköta detta med avstånd från varandra helt själva, och självmant gå därifrån när närheten kändes för påträngande. När jag såg detta så gav jag dem - framför allt Bred-Nos - beröm med ljus och lugn röst: "Vad duktig du är som går ifrån! Duktig vovve!".

Jag måste i Bred-Nos försvar påpeka att Pitbull-pudeln själv absolut inte är någon ängel. Jag menar det finns en anledning varför denna lilla renrasiga pudel fått detta smek- eller rättare sagt öknamn.

BREDNOS - STOR-PRICKEN
Relationen Bred-Nos/gammelhunden Stor-pricken (11 år när Bred-Nos föddes) har från början varit relativt neutral. Stor-pricken användes gärna som en skön varm kudde att sova intill, men annars inte mycket till tillgång till lek eller annat skoj. Bred-Nos byggde dock upp samma passion för tennisbollar (nja, inte riktigt. Det går nog inte att tangera Stor-prickens tennisboll-passion), som utmynnade stundtals till bolljakts-lekar. Eftersom Stor-pricken absolut inte ville riskera slagsmål, så tilläts Bred-Nos ofta oförskämt knycka bollen.
    Vid Bred-Nos tredje levnadsår ändrades hans inställning till den då fjortonåriga Stor-pricken. Bred-Nos attackerade stackars gammelhund utan (för mig synbar) tillräcklig stor anledning som kunde "legalisera" attacken. Till exempel rök Bred-Nos på Stor-pricken på väg från hallen enbart för att... han kunde det eller för att markera efteråt att hallen är Bred-Nos territorium eller för att... Ja, vem vet? Och Bred-Nos slogs fult. Brutalt ruskade han om stackars gammelhund i nackskinnet. Observera att Stor-pricken aldrig fick några större sår som behövde veterinärsvård.
    Antalet attacker var få - mycket beroende på Stor-prickens egen försiktighet med hans tydliga fredssignaler. Han ville som sagt absolut inte riskera bråk. Självklart styrde och ställde jag även här - precis som vid Bred-Nos och Pitbull-pudelns relation.
    En intressant aspekt i Stor-prickens och Bred-Nos relation är det faktum att Stor-prickens höga ålder hade absolut ingen betydelse. Bara för att man är flockens äldste blir man inte automatiskt respekterad.

BREDNOS - LILL-PRICKEN
Bred-Nos relation med Lill-pricken (fem år när Bred-Nos föddes) har varit mer som två syskon. Till skillnad mot Pitbull-pudeln och Stor-pricken så leker Bred-Nos och Lill-pricken tillsammans, bland annat brottningsmatcher, och de sover ofta tätt intill varandra. De pysslar även om varandra med slickar och omvårdnad. Visst har (och fortfarande har) Lill-pricken ibland (ganska ofta faktiskt) bett mig om hjälp och skydd när vild och hårdhänt Bred-Nos lekattackerat honom. Lill-pricken tycker att matte ska fixa för burdus "lille-bror". (Med all rätt. Det är ju jag som har bestämt att de ska bo tillsammans. Det är mitt ansvar.)

När Bred-Nos var cirka ett år fick han vid matdags meningsskiljaktigeter med Lill-pricken huruvida Lill-pricken verkligen skulle få äta sin mat intill honom. Vid dessa tillfällen placerade jag matskålarna ännu närmare varandra istället för att ställa dem i varsitt hörn i köket. Om inte Bred-Nos kunde uppföra sig, så åkte han (eller maten) ut - han blev då utan sin älskade och högt efterlängtade mat.
    Det hände även lite då och då att Bred-Nos plötsligt attackerade Lill-pricken i köket när de iakttog min matlagningskonst (?). Plötsligt - utan förvarning - bakom ryggen på mig var det slagsmål. Jag blev då "skogstokig" varav de två slagskämparna i ren panik flydde fältet (köket) åt var sitt håll. Efter någon minut (jag har lugnat ned mig), kallade jag tillbaka bägge hundarna, och kommenderade dem att sitta/ligga ned bredvid varandra. De ska kunna vara bägge två i köket medan det är matfixardags.
    Jag försökte erinra i vilka situationer dessa "bakom-min-rygg-slagsmål" hade börjat, och jag hade (och har faktiskt ofta fortfarande) mer eller mindre alltid "ögon i nacken". När jag märkte att Bred-Nos visade "muckar-signaler" (bland annat hög stel svans), så beordrade jag honom direkt att gå ut ur köket. Han fick gärna självmant komma tillbaka - så länge han uppförde sig.
    En dag testade jag istället för att bestämt kommendera Bred-Nos att lämna köket, att vid första antydan till muck (ex. hög och stel svans) att lite fånigt och lite förlöjligande sjunga (!) för hundarna; "Svansen den ska vifta och va´ glad, Svansen den ska visa ett glatt tralala, Svansen har du fått för du ska vifta (vifta), Vifta vifta vifta varje dag" (melodi: Sudda sudda. Gullan Bornemark).
    Denna löjliga sång hade en förvånansvärd stor positiv effekt. Bred-Nos kom helt av sig (!), och stämningen i köket blev glad och näst intill gemytlig (istället för spänd och obehaglig). Det är svårt med denna muntra, men fåniga låt att vara spänd och sur själv, och detta smittade av sig på hundarna. Löjligt? Definitivt JA! Effektivt? Även det definitivt JA!! Jag "offrar" gärna min stela auktoritet för det jag vill ha: Lugn och harmoni i min lilla flock.
    Bred-Nos slutade ganska snart med detta mucka-gräl-ofog, som säkerligen bottnade i ren osäkerhet.

"DET STORA MEGA-SLAGSMÅLET"

När Bred-Nos var tre år inträffade det som jag numera kallar "Det stora mega-slagsmålet". Bred-Nos och Lill-pricken rök ihop om godbitar som jag hade kastat ut på tomten för en stunds sök-aktivering,  som jag och hundarna dagligen brukar roa oss med. Men denna dag gick något snett. Hundarna slåss, och det första jag tänker på är att få undan Pitbull-pudeln (som ej är inblandad i bråket). Därför låter jag först de två kombattanterna hållas. Kanske dumt gjort, för sedan gick det inte att sära på dem. Vad hjälplös man känner sig!
    När jag slutligen lyckas få ett slut på slagsmålet (i och för sig vet jag inte om det verkligen var min förtjänst) är jag rent ut sagt skit-förbannad. Lill-pricken behöver sårtvättas och omplåstring. Även Bred-Nos sårtvättas. De båda är låga, mest beroende på mattes sura och griniga humör (jag hade även bråttom iväg, hade absolut inte tid med sårfix). Nästa dag blev det veterinärsbesök med isättande av dräneringsslangar för Lill-prickens skador. Bred-Nos små-sår läkte av sig självt.

Nu kan man tycka att jag härmed skulle sluta med denna dagliga godis-sökaktivering. Men icke! Jag anser att de helt enkelt ska klara av att samsas om flockens resurser, det vill säga godbitarna. Samma sak med tuggben, sovplats etc. Ibland har det varit behov att jag väglett hundarna - framför allt Bred-Nos - hur man egentligen uppför sig i sin flock. Det har inte varit några fler allvarliga incidenter efter detta "Stora mega-slagsmål" - hitintills i alla fall.

Det senaste ett och ett halvt åren har jag många gånger tvivlat och funderat över Bred-Nos framtid. Förrförra sommaren var han (vid två års ålder) stundtals helt rabiat mot främmande hundar. Tik eller hane spelade ingen större roll. Dock märkte jag att ju ståtligare den främmande hunden var desto större risk för utfall från Bred-Nos. (Alltså inte storlek och mörk färg, som jag först trodde) Tankar om att jag borde kastrera honom, och till och med dystra tankar om avlivning har många gånger tyngt mitt sinne.
    Att jag även fått till min kännedom att hans pappa och en av hans halvbröder har blivit avlivade på grund av mental ej acceptabel status (läs: aggressivitet, vid 8 respektive 5 år) har ju inte gjort saken så mycket bättare. "Är även Bred-Nos galen?", har jag många gånger förtvivlat ältat. (Hans diagnos epilepsi har heller inte gjort saken så mycket bättre.)

NU-TIDEN (2010)

Numera är det lugn och harmoni i flocken. Jag vet ej varför. Beror det på att Bred-Nos har blivit äldre (tre och ett halvt år)? Att jag har blivit mycket duktigare på att läsa av mina hundar, så jag ser när slagsmål har varit på gång, och jag därmed kunnat avstyra slagsmål innan det har brutit ut? Eller beror det på att flocken har blivit mindre i och med Stor-prickens bortgång? Bred-Nos fick därmed färre att "hålla reda på". Jag funderar också på om Bred-Nos gruffande hade uppdagats om han levt som ensam-hund?
    Fast å andra sidan så hade flock-oroligheterna börjat lugna ned sig redan innan Stor-pricken somnade in för gott. Han blev hela fjorton och ett halvt år, min älskade gullunge. Men å andra sidan - igen - så var "det stora megaslagsmålet" efter Stor-prickens död. 

Någonting som jag fortfarande inte riktigt har vant mig med, är att Pitbull-pudeln numera rör sig fritt - helt bekymmerlöst -  i min lilla stuga. Jag blir fortfarande förvånad när jag ser honom, till skillnad mot förr, numera gå kavat in i trånga hallen och in i köket fast Bred-Nos är där. Han hoppar upp i soffan - trots att Bred-Nos ligger där intill och muttrar lite surt. Om jag är på dåligt humör kan jag kommendera Bred-Nos att gå därifrån; "Tycker du det är obehagligt - går du här ifrån!". Bred-Nos lyder mig, går ned och kliver strax upp i soffan igen samt lägger sig lugnt tillrätta tätt intill Pitbull-pudeln.
    Oftast brukar jag dock vid dessa vardagliga soff-situationer prata lite lätt förlöjligande; "Vad du e´ fånig! Men se på honom! (Pitbull-pudeln, alltså) Se så fin han är! Alldeles lockig päls och fin!", samtidigt som jag ömsint klappar om Pitbull-pudeln. Bred-Nos lägger då ned huvudet med en suck, och somnar lugnt in i min mjuka sköna varma soffa, som rymmer två engelska springer spaniels och en mellanpudel (alla hanhundar med alla manliga tillbehör i behåll) samt deras lite lata matte.

Innehåll del 2: Mina funderingar om rang, flockbeteende och dominans.
Innehåll del 3: Bland annat min presentation: Vem är jag och vad har jag för utbildning och rätt att uttala mig om detta hunderiämne samt slutligen (?) en sammanfattning?