Del 2:

								Av: K. Eriksson, dec -10 - jan -11
									redigerad: nov -11

FLOCK, RANG- OCH DOMINANSFUNDERINGAR

Här följer nu lite av mina egna funderingar i ämnet. Observera att det har absolut ingenting med forskning att göra, utan är bara mina iakttagelser och erfarenheter av hur mina hundar uppför sig.

Ofta hör man påståenden att man ska uppföra sig som hundarna själva uppför sig sinsemellan. I och för sig kan mina jyckar vara några märkliga och knäppa varelser, men hur uppfostrade de egentligen Bred-Nos under hans första tre levnadsår?
   
 Pitbull-pudeln var från första början mycket dominant, och visade hårdhänt Bred-Nos var skåpet ska stå. Valpen Bred-Nos undvek först Pitbull-pudeln, sedan alltefter Bred-Nos blev äldre så avgudade han Pitbull-pudeln, för att slutligen visa total och ren avsky med starka mördartankar. Är det så vi vill att hundarna ska uppföra sig mot oss människor?

    Lill-pricken var totalt inkonsekvent. Först var han med på lek, sedan visade han lite halvdana tillrättavisningar, för att slutligen efter Bred-Nos tjat bryta ut i glada jakt- och brottningslekar alternativt bli helt stilla och avvaktande i ett försök att undvika våldsam och burdus unghund.
    Han kunde dock någon gång ibland bli riktigt förbannad, så att Bred-Nos höll sig på behörigt avstånd. Ska vi människor verkligen vara så inkonsekventa och otydliga? Fast... eller var han så himla otydlig - egentligen?

    Stor-pricken gick i princip med på vad som helst. Han gav efter, och lät Bred-Nos hållas. Vilket slutligen resulterade i att Bred-Nos inte visade någon som helst antydan till respekt, och till och med visade starka mördartankar (precis som mot Pitbull-pudeln). Vill vi människor verkligen bli så respektlös behandlade?

Jaha, och hur uppförde jag mig då mot Bred-Nos under hans första tre levnadsår? (Jag uppför mig fortfarande i nutid likadant) Tja.. Jag är nog mest lik Lill-pricken; inkonsekvent lite då och då, blir sur och dum ibland, men är oftast en kul prick att leka/träna med och som ger omvårdnad samt trygg och gosig närhet.. Till skillnad mot Lill-pricken bestämmer jag alltid spelreglerna och vägleder samt hjälper/ser till att Bred-Nos följer dem. Jag tar även initiativ till lek/träning oftare än vad Lill-pricken gör, och framför allt: Jag bjuder på MAT!!!

Nu när Bred-Nos har blivit äldre (fyra år), så har hans relation med Pitbull-pudeln lugnat ned sig; De accepterar varandra, de kan vila tätt intill varandra, och Bred-Nos kan till och med visa korta snabba lekinviter som Pitbull-pudeln avvisar,  dock inte lika kraftfullt som tidigare. Fast allra oftast ger de varandra avvisande signaler (mer eller mindre lugnt morrande) vid till exempel sovplats eller utslängda godbitar.     
    Jag tillåter mina hundar att "tala" med varandra, att de sköter sin kommunikation själva, så länge de  visar respekt och lyssnar till varandras signaler. Ibland händer det att jag anser att de kan behöva min vägledning. Då kan jag antingen, beroende på situationen ter sig och/eller mitt humör, tala lite lugnt förlöjligande med dem, eller helt enkelt lugnt och bestämt kommendera dem att nu gör du si och du gör så - punkt! Men oftast så behövar jag inte längre "lägga mig i", utan de är lyhörda och respekterar varandra.

RANGORDNING?

Och hur är det med den där så kallade rang-ordningen i min flock?
    Ja, inte vet jag! Det enda jag vet med bestämdhet är att jag själv är överst - i de flesta situationer. Hur rangordningen är hundarna sinsemellan har jag inte den blekaste aning om. Och spelar det egentligen någon roll? Eller är orsaken till att det har varit oroligt i min hundflock för att det inte finns en klar rangordning? Fast å andra sidan så är det numera lugn och harmoni - och jag kan fortfarande inte se vem som styr och ställer (ja, förutom jag själv, alltså) eller vem som "fjäskar" och visar undergivenhet för den andre (ja, att jyckarna gör det mot mig - det har jag lagt märke till). Jag är måhända en dålig iakttagare? Är detta anledningen till att jag inte kan se någon klar rangordning?
    Det enda jag kan säga är att Lill-pricken är flockens "väktare", Bred-Nos är "jägaren" och lilla Pitbull-pudeln...? Tja... han anser sig nog vara flockens ledare som i ensam majestät ska ha den bästa sovplatsen, den bästa maten etc, men det är han tämligen ensam om att tycka! Ärligt talat så misstänker jag att Pitbull-pudeln skulle ha trivts bäst som ensamhund tillsammans med sin matte. Jag har nästan lite dåligt samvete över det...

Både Lill-pricken och Bred-Nos visar ofta närgånget intresse av varandra. De inspekterar och nosar noggrant varandras mungipor och rumpa. De ligger ofta nära samt slickar och rengör varandra. Numera kan de båda även - med stor försiktighet - nyfiket nosa av Pitbull-pudeln. Men han gör så gott som aldrig detsamma mot de andra två.

Förut när jag hade tre hundar: Hunden (född -90), Stor-pricken (född -95) och Pitbull-pudeln (född -99) så var rangordningen given. Hunden styrde och ställde över de andra två - dock utan någon hårdhet. Det var liksom bara naturligt och lugnt - en självklarhet att han var den högste.
    Sedan när Stor-pricken blev den äldste, så tycktes han avsäga sig att ärva "makten". Han uppförde sig fortfarande som den ranglägste; Han väntade till sist vid vattenskålen, om någon försökte sno hans mat - så tillät han det, men vädjade med en olycklig blick mot mig: "Ska det verkligen vara så här?!".  Med andra ord så lät han mig - sin matte - att se till att ordningen efterföljs.
    Han kunde dock faktiskt vid någon enstaka gång visa missnöje över mitt ledande. Jag minns speciellt den gången när Stor-pricken tyckte att min stränga tillrättavisning av lilla valpen Lill-pricken var överdriven. Valpen hade varit mycket oförskämd mot mig, och jag läxade upp honom efter noter (jag höll fast valpen och läste lusen av honom. Jag var alltså inte direkt våldsam mot valpen) . När Stor-pricken tyckte att min tillrättavisning gick över styr (att jag höll på för länge), så ställde han sig tyst, men bestämt och mycket demonstrativt mellan mig och liten olydig valp. Det var så häftigt! (Han gjorde alltså liknande när han två år senare avstyrde slagsmål mellan Pitbull-pudeln och Lill-pricken. Se ovan, någonstans, använd ctrl F, sök: oro i flocken)

Under cirka två års tid hade jag fem hundar; Mellanpudelherren Didrik flyttade in till oss som "inneboende". Han var jämngammal med Hunden. Vid inflyttningen var de båda elva år. Man kunde tro att de två "gamlingarna" skulle träta, men de bara "var". De båda ansåg sig vara "störst, bäst och vackrast" - och de var helt övertygade om att alla andra tyckte detsamma. Därför behövde de aldrig bråka, eller mäta sig vare sig med varandra eller med andra. För de visste ju att de var bäst, och de hade självsäkerheten att ibland kunna "bjuda på sig själva".
    Det var även intressant att se att de helt sonika avstod lekar där de visste att de aldrig kunde vinna, till exempel jakt- och kamplekar. Istället för att avslöja sitt handikapp, så ignorerade de självsäkert lekinviterna från de yngre och fysiskt starkare.

Pitbulll-pudeln (då c:a 3 år) var den ende i flocken som hade invändningar mot att Didrik flyttade in till oss. Han försökte våldsamt schasa (och han, Pitbull-pudeln, slogs verkligen oschysst) bort stackars gammal rasfrände från till exempel soffan (hemmets bästa sovplats) och självfunna skatter såsom kottar och hästskit (!).. Men jag - matte - gick in och styrde upp det hela. Efter bara några få incidenter så accepterade Pitbull-pudeln Didriks närvaro intill flockens resurser.

RANGORDNING..? Hm..?

Man kan ifrågasätta om rangordning finns överhuvudtaget? Är den påhittad av oss människor för att vi vill ha ordning och reda? (Denna fråga har jag för övrigt stulit från en föreläsning av Tobias Gustavsson, etolog). Svaret är nog inte helt enkelt med ett ja eller nej. Ibland vid vissa situationer finns den (när det är brist på resurser). Men oftast så är flocken mer som en familj med föräldrar/matte/husse - som har kunskap och erfarenhet - och ungar/hundar - som har en medfödd respekt till sina föräldrar/matte/husse. Finns det då någon anledning till att ha en så kallad flockledare i "familjen", med tanke på att det nog är mycket sällsynt att det är konflikter mellan människa och hund om flockens/familjens tillgångar? Personligen tror jag mer på en ömsesidig respekt - människa/hund - alla flockens individer emellan.
    Fast samtidigt så måste/bör den individ som har den yttersta kunskapen om hur flockens välfärd fortföljs ha den slutliga bestämmanderätten. Och denne är - eller i alla fall borde vara - hundens ägare. 

Men hur får man då denna respekt? Genom att skriva under på hundens köpekontrakt? Nja..tror icke det! Utan genom...

att vara den där stora tryggheten som kan och vet allt. Vi människor kan faktiskt låtsas ha kunskap, men det förstår ju inte hunden (som tur är).
.
att vara tydlig (och ärlig) samt visa att man verkligen menar det man säger. Att när vi har kommenderat hunden något, så ser vi också till att vår önskan genomförs. Att vi så sällan som möjligt säger: "Äh! Okej, då! Du slipper!" åt hunden som ej lyder. Att vi istället (oftast) är envisare än hunden och visar samt vägleder den att utföra det vi nu vill att den ska göra.
    Ett exempel: Du ser att hunden tuggar på något som du först tror att det är något förbjudet, varav du säger "Nej! till hunden. Men hunden avbryter inte sitt tuggande! Samtidigt som du går fram till hunden för att se till att den slutar att tugga, så upptäcker du att det är ju hundens egen leksak. Trots detta fullföljer du att se till att den lyder ditt nej-kommando. När hunden slutligen gör som du säger, så berömmer du den - och den får belöningen att få fortsätta tugga på sin leksak. 
    
att vara nära med kel och gos samt omvårdnad.

Det jag tycker är ett verkligt bevis på att man har vunnit denna respekt, och att man faktiskt betyder något för sin hund, är när något riktigt otäckt händer att hunden kommer till dig för att söka trygghet (istället för att fly i panik bort och gömma sig någon annanstans).

MIN HUNDTRÄNINGSIDEOLOGI

•	Jag vill hellre försöka vägleda hunden att göra rätt - innan den hinner göra fel. Alltså hellre förekomma än att behöva korrigera och tillrättavisa efter det blivit fel. Men det är inte alltid man hinner med. Man är ju inte mer än en människa - trots att man är hundägare.

•	För att inte tära på vår relation vill jag ha så lite konflikter oss emellan som möjligt. Men för den skull är jag inte rädd för att utmana och testa hundens kunskaper. Fast om hunden "misslyckas" så är jag fullt medveten om att orsaken till detta beror på mig - att hunden och jag behöver mer träning tillsammans.

•	Vid uppfostran - alltså inte vid inlärning av olika moment eller konster och trix - är jag inte alls rädd för att visa mitt misstycke, och jag blir arg och kränkt - jag spelar inte! Men jag är noga med att se min hunds signaler och respekterar dem. Jag är absolut inte långsint, utan är noga med att hunden och jag så fort som möjligt blir vänner igen.

•	Jag är absolut inte främmande att även vid uppfostran använda mig av hjäpmedel såsom godis, klicker etc om det gagnar mig - att min hund lättare förstår - mitt mål med träningen.

•	Om det blir fel så ska man inte som hundägare behöva känna sig misslyckad eller bli nedtryckt av sin omgivning. Att känna sig misslyckad som hundägare/tränare gagnar knappast fortsatt träning med sin hund - utan närmare tvärtom. 

Mina hjälpmedel?
Ärligt talat så blir tyvärr kopplet alldeles för ofta ett hjälpmedel, alltså när jag försöker lära hunden att gå fint vid min sida. Omedelbart som jag får ett koppel i handen slutar min hjärna att arbeta*. Jag blir för bekväm för att istället vara skärpt och jobba med röst och kroppspråk samt roliga belöningar. All kommunikation går genom kopplet. Jag är fullkomligt medveten om detta, och försöker - när jag orkar/har tid - att skärpa till mig, att använda min röst och mitt kroppspråk istället.
    
    Kopplet kan också vara ett passivit hjälpmedel som hindrar hunden att bara "rusa åstad" med sin ägare i släptåg. Vid koppelpromenad, så låter jag ofta mina hundar att nosa klart vid intressanta dofter. Men när de vill fortsätta att gå, så står jag tyst och lugnt kvar - för jag har inte "nosat" klart (inte bokstavligt talat, utan jag bestämmer att vi - min flock - ska stå kvar på denna fläck. Bara för att man är utomhus behöver man inte röra på sig jämt och ständigt).
    Kopplet blir sträckt när de nonchalant traskar på, men de kommer inte längre än kopplet räcker - inte förrän de vänder sig om, tar kontakt med mig och vädjar/ber: "Hörru matte, vi har upptäckt en till rolig doft - där borta! Kom så går vi!", så får de fortsätta promenaden. De lär sig ganska snart att jag, matte faktiskt finns där - i andra änden utav kopplet - och det är jag som till syvende och sist som bestämmer takt, vad vi ska nosa på, och när, samt vad som är slutmålet på vår gemensamma upptäcktsfärd.

Vid viss träning - mest konster- och trixinlärning, men även vardagsuppfostran - kan jag använda klicker. Speciellt när man behöver kunna berömma exakt på tiondels sekunden, eller när man behöver ge hunden ett distinkt och av hunden verkligen uppskattat beröm - utan att behöva stressa upp den.

* Intressant är att notera att vi primater har mycket lätt för att använda redskap samt att vi har en instinkt att vifta och röja med armarna när vi blir upprörda. Jag är med andra ord bara en vanlig (dum?) människa.

Hur belönar jag?
Vid all träning (uppfostran som moment/konster och trix) använder jag mycket godis - av den enkla anledningen att mina hundar tycker mat/godis är roligast och ger därmed dem den största motivationen att träna. Visst uppskattar de även beröm, lek, kamp och klappar och mys, men mat ger de ivrigaste svansviftningarna. Jag försöker dock att variera mig, så jag inte blir en stereotypt enahanda godismaskin plus att jag inte ska bli totalt beroende av godiset (utan kan träna fast godbitarna tagit slut).

Min hunduppfostringsideologi?
Jag försöker lugnt och bestämt samt så tydligt som möjligt vägleda hunden dit jag vill ha den, med hjälp av mitt kroppspråk och av utnyttjande av hundens naturliga vilja att få vinning (mat, godis, lek, glad och trevlig matte etc) vid rätt beteende. Om hunden gör fel, så tar jag bort "vinsten" (mat, godis, lek, glad och trevlig matte etc).

Frågan jag oftast ställer mig vid all sorts hunduppfostran/träning är "Varför?". Varför hunden gör som den gör? Vad vill hunden? (ex: nosa på luktfläck, komma först fram till löptik, uträtta sina naturbehov, få utlopp av överskottsenergi?) Varför förstår den inte vad jag vill? Hur kan jag visa/vägleda den bättre? Känner den någon form av smärta, oro, rädsla, frustration? Sedan efter jag förhoppningsvist har listat ut detta "Varför?", så anpassar jag givetvis träningen efter detta.

När jag är (relativt) säker på att hunden har förstått vad jag vill, så testar och utmanar jag den; Jag ger den färre hjälper (min röst och kroppspråk som ger mitt vägledande till det önskvärda beteendet). Om hunden "fuskar", så går jag tillbaka steg i träningen - utan att behöva känna tappad prestige - hunden och jag behövde tydligen mer träning tillsammans.
Exempel:
Vid ytterdörren.
Jag har absolut inte någon regel att jag alltid har företräde vid dörrpassage. Ofta tycker jag det är mer praktiskt att jycken går före. Men vid vissa dörrar vill jag av säkerhetsskäl gå ut före hunden. Därför testar jag lite då och då att min hund kan kommandot "Stanna!" just vid olika dörröppningar. Hunden ska alltså kunna stanna upp (på mitt kommando) och invänta vidare instruktioner oavsett var vi är; vid dörröppningar, vid milsvida vidder.
 
Observera att ovannämnda exempel är ofta fortfarande bara önsketänkande från min sida. Jag har alltså inte med alla mina hundar kommit till träningens slutmål. Detta på grund av för lite träningstid, som i sin tur beror på min stora lathet. (Tur att det finns koppel! *suck* ) ;)

Alla (vardags- som tävling/konster och trix-) moment behöver ständig återkommande koll att de verkligen fortfarande fungerar tillfredsställande.

VARFÖR DET OFTA GÅR ÅT SKOGEN!

Det som tyvärr gör att jag ofta inte kommer så långt som jag skulle önska med mitt hunduppfostran/träning är att jag alltför ofta är inkonsekvent och att jag slutar att träna med belöning för tidigt - innan det önskvärda beteendet är ordentligt befäst.
    Min inkonsekvens vid vardagsuppfostran uppstår oftast när jag har tidsbrist/känner mig stressad, känner smärta eller är uttröttad och tömd på energi. Hundarna måste ju få sina promenader trots att mattes fysiska eller mentala utgångsläge är under all kritik.
    Den praktiska vardagen är nog för de flesta inte alltid av godo för hundträning; man försov sig, och har därmed bråttom till jobbet, man är tvungen att till exempel ha både matkassar och/eller barnvagn etc med sig på hundpromenaden. Jag menar, all närvaro med hundarna är träning, och det är inte alltid som man kan eller orkar vara alert och smidig för att på rätt sätt vägleda sin hund.
    Själv upplever jag det mer energikrävande att vara glad och positiv än att vara hård och ständigt - samt tråkigt - korrigerande. Allra helst om man egentligen är sur, grinig och redan från början trött och utmattad. Vid sådana tillfällen ska man förstås inte träna hund, men som sagt den praktiska vardagen är där - även de dagar man inte är på humör - och all närvaro med hunden är träning.

Ett försök att alltid vara konsekvent (oavsett praktisk vardag samt sinnesstämning) är att ha ett speciellt koppel/halsband/sele vid de promenader då hunden i princip får uppföra sig "hur sjutton som helst". Kopplet (etc) ger då - förhoppningsvis - en signal till hunden att det är okej att "glömma" allt tokigt (läs: inkonsekvens) som matte/husse just nu har för sig.
    Ett annat försök till att kringgå detta "inkonsekvens-vardagsfenomen" är att helt enkelt låta bli att använda kommandon - som man vet på förhand att man inte kommer följa upp - på promenad/umgänge med sin hund när man är trött och orkeslös.
    Med andra ord, så kan ni (alltför?) ofta se mina hundar ouppfostrat dra i kopplen, och jag låter de göra det - för jag har inte kommenderat dem (eller lärt dem) något annat.

LEDARSKAP...

    ... är ett ord som vi hundägare stöter på i tid och otid. Nu tycker jag att man ska inte haka upp sig på enstaka ords eventuella betydelse, men visst finns det stor risk för missförstånd (och många onödigt vresiga diskussioner) när man inte ens är överens över ordets tolkning. Samma sak gäller orden alfahane/tik, korrigering, bestraffning, mjuk respektive hård träningsmetod osv... Man kan även ha olika uppfattningar om följande fråga: Vad är en belöning?

Personligen tycker jag att en av det viktigaste i en hundägares träning med sin flock/familjemedlem, är att vare sig ägaren eller hunden känner sig vilsen, rädd eller nedtryckt.
    Att som hundägare få sig tillsagd att man har "dåligt ledarskap" främjar inte till att hundträningen fortskrider till det bättre. Detta uttryck är för diffust och "flummigt". Det talar inte exakt om vad hundägaren bör göra, utan risken att denne istället tappar all gnista av självförtroende är stor, och därmed går hundträningen ännu sämre. 

Även om jag vill basera min uppfostran av hunden med positiv förstärkning (om du gör som jag vill, vinner du detta... ), är jag inte rädd för att visa mitt misstycke. Jag kan bli ordentligt arg - och visa det! (Dock aldrig vid tävlingsmoment- eller vid konster- och trixträning.)  Men jag är mycket noga med att hunden och jag - så fort som möjligt - blir goda vänner igen!
    Jag respekterar alltid min hunds försök till kommunikation med mig, genom till exempel sina lugnande signaler, exempelvis slickar (både på mig och runt sin egen mun), gäspningar, flackande blick och undergivelsesignaler såsom bakåtstrukna öron och låg kroppsshållning.
    Samtidigt så får jag inte överdriva mitt misstycke genom att tappa fattningen. Om jag känner en sådan stor frustration så att jag inte riktigt kan hantera den, så försöker jag komma ifrån mina hundar och utan deras direkta närvaro ge hän åt mitt heta temperament och humör. Att skrika och gorma åt sin hund har ingenting med hundträning att göra, utan det finns istället risk för att träningssamarbetet försvåraras avsevärt. Nej, fel! Träningssamarbetet kommer med stor sannolikhet försvåras. En rädd varelse (hund som människa) kan inte ordentligt ta emot information, samt att den specifika situationen kan ge framtida obehagskänslor för hunden. Som tur är är mina hundar mycket "förlåtande" över sin mattes misstag och heta humörsvängningar. Eller så har de förfärligt dåligt minne. ;) 
    Jag skulle aldrig kunna ha en signalkänsligare hundras - som i princip aldrig glömmer - såsom många vallhundar. Fast å andra sidan, så skulle jag då måhända inte "behöva" tappa fattningen, eftersom hunden då skulle vara mer lyhörd och lättlärd. Fast å andra sidan... igen! Så är de två hundraser jag har mycket lättlärda, bara lite tröga jämfört med till exempel många vallhundar, och innehar inte lika stor förighet som dem.

Aggressivitet är en naturlig känsla - både hos hund och människa - den är dock inte en önskvärd känsla som man eftersträvar. Hundar (flockmedlemmar) sinsemellan kan visa aggressivitet sinsemellan, men ofta bara några minuter efter (det korta) slagsmålet ligger de tryggt och sover tätt intill varandra. Även om man eftersträvar att ha så lite konflikter som möjligt i sin flock, så kan det dock - naturligt - uppstå, men lugn och harmoni ska strax lägga sig över flocken, som istället visar kärlek, omvårdnad och respekt mellan flockindividerna.

THE OTHER SIDE OF THE TELEVISION

Vad är det att vara elak?
"Jag blir mörkrädd! Sååå ELAK skulle jag då ALDRIG kunna vara mot min hund!"
"Alla dessa hundpsykologer med sina mjukismetoder förstör hundarna. Det är elakt mot hunden. Att ni inte kan fatta!!"
    Dessa två citat får beskriva vad man ofta kan läsa i diskussioner på olika hundforum på internet. Diskussioner som ofta handlar om mjuk v/s hård hunduppfostran/träning. Många är mycket kvicka på att döma och att förnedra samt att provocera.
    Det är även lustigt (?) att så gott som alla som roar sig med att plita ned sina åsikter på dessa hundforum är "antingen eller". Man använder sig antingen enbart av positiv förstärkning eller enbart av korrigeringar och tillrättavisningar. Det är sällan att de (vi?) som använder sig av både och slänger sig in i diskussionen. Varför?
    Eller är det så att i diskussionens hetta så glömmer man bort att nämna att man faktiskt även utövar  - mer eller mindre - korrigeringar alternativt belöningar i bägge läger?

Fast det är kanske ännu  mer elakt att både använda sig av korrigeringar och belöningar i hunduppfostringssyfte? Förvirrar detta hunden, och gör den otrygg? Hunden vet inte om man verkligen kan lita på sin husse/matte, som så snabbt växlar sinnesstämning?

Ytterligare en fundering: Vad läser de olika skribenterna egentligen in i orden "korrigering" och "belöning"? En korrigering kan ju för en person betyda att man lite lätt knappt kännbart petar till hunden i sidan eller på ryggen, för att få dennes uppmärksamhet, eller att man bara lite tyst harklar sig. En annan kanske tycker att ordet korrigering betyder en mycket hård tillrättavisning så att hunden ruskas om våldsamt eller att hunden hårdhänt trycks och tvingas ned i backen.
    En korrigering kan även vara att hunden fråntas möjligheten att få leka etc (hindras med hjälp av koppel/hundbur), och tvärtom; en belöning kan vara att få möjligheten till lek etc (släppas fri från koppel/hundbur).

    Man kan även ofta se olika tolkningar av ordet "bestraffning". Vissa anser att en bestraffning är något man gör en stund efter att hunden gjort något oönskat, till skillnad mot andra som använder ordet i innebörden "tillrättavisning" - alltså exakt när hunden gör det oönskade. Jag tycker mig se en trend att människor med etologisk utbildning hellre använder ordet "bestraffning" än "tillrättavisning" (eller "korrigering"). Men.. jag kan ha fel. Min teori är att de nog är influerade av fackuttrycken: "positiv förstärkning", "positiv bestraffning", "negativ förstärkning" och slutligen "negativ bestraffning" (Här har orden "positiv" och "negativ" innebörden något man tillsätter alternativt något som man tar bort.). Man kan tänka sig att dessa fackuttryck liksom sitter i ryggmärgen på dem. Men för den vanliga "Svensson-hundägaren" eller för den precis nyblivna dito, så känns nog dessa fackuttryck ganska främmande och tillkrångliga.
    Därför bör man - för att förhindra missförstånd - alltid skriva exakt vad man egentligen menar, och använda ord som de flesta begriper. Men... det är lättare sagt än gjort. Jag vet!

En annan aspekt i varför olika människor "faller" för olika instruktörer är nog det som vi kallar för personkemin.
    Nu är jag troligtvis ute på hal is, men kan det måhända vara så att...
    
Nalle-björnen som person utstrålar en stor trygghet och även en stor ödmjukhet samt har ett fördelaktigt utseende. Detta kan göra att många gillar, och till och med nästan avgudar honom. Jag måste säga att han är mycket duktig på att "ta" folk. Även om man kan misstänka att när kamerorna är avslagna, så väller hans (troliga) irritation över kritikerna upp. Karln måste i alla fall vara mänsklig! ;)
 
    Pandan utstrålar även han en sorts trygghet, men den är blandad med lite busigt... "pojkvaskerhet". Även han har ett fördelaktiga utseende, som jag tror att många faller för. Det som däremot kan reta många är hans lite självgoda sätt. Vid flera tillfällen kan man läsa på hans blogg att han anser att flera av hans kritiker stjäl hans idéer. Till detta ställer jag mig mycket frågande. Jag menar, det finns många människor på detta jordklot. Med andra ord så kan samma idé poppa upp lite varstans. Till exemppel, det finns ju en anledning till varför man har bråttom med att söka patent på sin nya uppfinning, inte enbart för att det finns en risk att någon stjäl idéen, utan att man måste vara först hos patentverket för att få betalt för idéen. Ett exempel om vem som egentligen är telefonens uppfinnare är mycket talande (!). Texten har jag för övrigt stulit från Wikipedia ;). 

Antonio Meucci, född 13 april 1808, död 18 oktober 1889, italiensk-amerikansk uppfinnare.

Meucci uppfann telefonen omkring 1849, som förband sovrummet med hans kontor. Detta var en följd av att hans fru inte kunde röra sig, då hon led av svåra reumatiska smärtor. Den demonstrerades 1860 för en italienskspråkig tidning i New York. Han ansökte om patent för sin teletrofono den 28 december 1871, men i brist på pengar förmådde han inte betala för ansökan. Vid den tidpunkten försörjde han sig och familjen med socialbidrag och hans fru lär ha sålt hans apparater för att få in pengar.

Alexander Graham Bell ( född 3 mars 1847 i Edinburgh, Skottland, död 2 augusti 1922, Nova Scotia, skotsk-kanadensisk uppfinnare och dövlärare),  patenterade telefonen år 1876 och fick i många år äran för uppfinningen. Meucci försökte hävda sin rätt fram till sin död 1896, då de juridiska processerna avstannade helt. Patentet upphörde i januari 1893. Drygt 100 år senare, den 15 juni 2002, erkände amerikanska representanthuset (amerikanska kongressens resolution 269) Meucci som uppfinnare av telefonen.

Charles Bourseul, född 28 april 1829 och död 23 november 1912,  fransk uppfinnare.

Bourseul var telegrafinspektör i Auch. 1854 framlande han förslag till elektrisk talöverföring i telegraflinjen, enlig samma princip som blev grundläggande för den 22 år senare av Alexander Graham Bell uppfunna telefonen. Bourseuls projekt blev på sin tid avfärdat som en fantastisk tanke, men i Frankrike kom han att betraktas som telefonens verklige uppfinnare, och i vissa facktidsskrifter erkänts som sådan.

Man kan i och för sig förstå dåtidens problem med kommunikationen länder och världsdelar emellan, eftersom det just var kommunikation uppfinningen (och idéen) handlade om. ;)

Tillbaka till hunderiet....
    Att inbilla sig att man är helt ensam om att få en tanke, en idé eller en insikt, och därmed ha ensamrätt på den, anser jag verkligen är att upphöja sig själv till skyarna. Och det kan reta många.
    Borde man inte istället vara glad över att fler tycker och tänker som man själv gör, och kunna respektera att man även - samtidigt - kan ha olika åsikter om annat som rör ämnet, som i till exempel hur man på bästa sätt tränar och uppfostrar sin hund.

    Pisk-kvinnan utstrålar nog inte riktigt lika stor trygghet som de andra två hundtränarna. Men även hon har ett fördelaktigt utseende, och hon klär sig snyggt, men ibland något utmanande. Och då tänker jag på läder och pisk-trailern. Detta kan vara en nackdel för henne. Allra helst eftersom det tycks (jag har absolut inga veteskapliga belägg för detta) vara fler kvinnor som roar sig med att uttrycka sina åsikter i bloggar och olika hundforum på internet samt besöka brukshundklubbar etc, och de flesta av dessa människor av kvinnokön attraheras av just trygga och stiliga mansfolk, som därmed kan känna en viss konkurrens av vackra och sexiga fruntimmer... :)
    Skrämmeltanten kan man nog inte beskriva som "ett vackert och sexigt fruntimmer", så i den bemärkelsen borde utseendet inte ligga henne i fatet, tvärtom kan hon säkert upplevas som en snäll, gemytlig och trygg farmor. Många faller nog för denna jordnära helylle-gemytlighet.

Med andra ord, så kanske det inte alltid är vad som sägs i TV-hundprogrammen som är det viktiga - utan hur det sägs.
   Det kan finnas en anledning varför just dessa fyra personligheter har valts att få sprida sin lära över etern. TV-världens castingfolk har gjort sitt val.

Här i Sverige finns även en till figur som har vädrats i samma TV-soffa som Skämmeltanten. Hm..? Vad ska jag kalla denne för, då? Skvallerkärringen, kanske? ;)) 
    Om man ska jämföra Skrämmeltanten och Skvallerkärringen, så har båda dessa två hundtränare en gedigen utbildning bakom sig. Hm..? När det gäller Skrämmeltanten så undrar jag personligen om inte utbildningen är just bakom henne. Jag förundras över att hon så gott som alltid använder sig av samma stadiga ryck- och kastteknik med "inhyrda fällor", såsom det inte finns andra sätt att vägleda sin hund. Fast det händer - visserligen sällan - att Skrämmeltanten uppvisar en mer mjuk sida mot hunden (desto oftare mot hund-ägaren).

    Skvallerkärringen däremot använder sig mest med metoder som förebygger innan hunden uppvisar sitt ej önskvärda beteende, ganska likt Piskkvinnan. Alltså precis tvärtom än Skrämmeltanten.

Noteras kan att Skvallerkärringen erbjöds Pandans TV-coachprogram, men hon tackade nej till detta. Jag minns även att hon skrev på sin blogg att då hon var kontinuerlig gäst i TV-soffan, så hände det ofta att när programtiden inte riktigt räckte till, så var det just hunderi-delen som fick ge vika åt annat. TV-världen är nog mer komplicerad än vad gemene man kan ana.
    Själv har jag varit närvarande när SVT:s Rapport spelade in ett inslag i en butik. Bara den lilla detaljen som när en kund betalade sin vara gjordes fyra (!) omtagningar innan kameramannen var nöjd. Om det är så noga med filmandet av en sådan bagatellartad företeelse, så kan man ana att det antagligen är många omtagningar även i hundtränings-TV-programmen.

"DEN SVENSKA AVUNDSJUKAN"?

Om någon dryftar att våga kritisera eller ifrågasätta en hundtränare som syns på TV, så finns det alltid risk att man blir bryskt avfärdad samt avsnäst att den som kritiserar "bara är avundsjuk". Okej, det finns säkert en å annan som är avundsjuk, men jag tror ändå att de flesta som luftar sin kritiska åsikt, skulle göra likadant om det vore en helt okänd instruktör - på vilken brukshundklubb eller var sjutton som helst.
    Med andra ord; Jag tror inte på att avundsjuka är något slags generalfel hos alla människor som vågar sig på att kritisera eller ifrågasätta, utan att man bara helt enkelt undrar varför och vill ha en förklaring hur instruktören motiverar sina metoder.

"RED-ZONE"

Många kritiker till Nalle-björnens träningsmetoder har bestörtats över hans sätt att hantera vissa svår-hanterade hundar. Bland annat hundar som Nalle-björnen har beskrivit som "red-zone"-hundar, dvs hundar som visar sådana svåra beteenden, så att ett avlivnings-hot hänger över dem. I hans "rehabiliterings"-försök har det då varit en våldsam kamp mellan honom och hunden, som ofta resulterat i att Nalle-björnen fått skador på kläder och mer eller mindre blödande sår. Under "rehabiliterings"-proceduren har TV-producenten senare lagt till häftig bakgrundsmusik (!).

Nalle-björnen har även flertalet gånger använt sig av el-halsband i försök att få hunden att förstå vilket beteende som är det bättre och mer önskvärt, bland annat för att få en hund att förstå att man ska hålla sig på avstånd från skallerormar.
    På dessa ovan nämnda hundforum så går diskussionerna hett till; "Ändamålet helgar medlen!", anser vissa, "Om detta inte görs så skulle ju hunden ha avlivats eller dö av orm-bett!" Andra blir däremot mycket bestörta över metoderna: "Detta är ren djurplågeri! Detta har inget med hundträning att göra!"

Jag tycker det är intressant hur jag själv uppfattar Nalle-björnens "rehabiliterings"-försök. Bland annat videoklippet med "anti-skallerorm-träningen", som jag har noggrant studerat flera gånger vid olika tillfällen. Vid det första tillfället blev jag mycket bestört, mycket beroende på min redan sedan tidigare aviga åsikt över el-halsband. Jag verkligen led när jag tvingade mig själv att se när hunden fick el-chocker.
    När jag dagen efter såg samma klipp, så blev jag inte lika bestört, utan tyckte att "det ser ju inte sååå farligt ut". Istället ifrågasatte jag starkt Nalle-björnens träningsmetod, då han först lockar (med sitt kroppspråk) fram hunden till ormen, för att sedan - när hunden lyder, och gör som han säger (visar) - ge den en obehaglig elchock. Finns det inte då risk att hunden kommer att sluta att lita på sin husse?
    Vid nästa tillfälle (cirka en månad senare) som jag såg samma videoklipp blev jag lika illa berörd som vid första gången - och lika stort ifrågasättande om sättet att lura hunden att gå fram till ormen.

Jag blev förvånad över min egen reaktion, och man kan nu fråga sig varför jag kände så olika när jag ju studerade samma videoklipp vid de tre olika tillfällena? Berodde mina olika känslor på vilken sinnesstämning jag var i redan innan jag tittade på dem? Hade jag vid det andra tillfället blivit avtrubbad och vant mig att se hur hunden reagerade när den fick el-chockerna, men en månad senare så var jag "nollställd" igen?

Med detta i åtanke kan man fundera på orsaken till att olika människor kan uppfatta samma sak. Man kan ofta läsa i dessa diskussions-forum:
    "... jag har sett ALLA Nalle-björnens program - och jag har ALDRIG sett att han plågar hundarna! Han rehabiliterar obalanserade hundar på ett sätt som hundarna förstår!" Deras förklaring till Nalle-björnens bit- och rivskador är för att hunden är en "red-zone"-individ och att det finns inget annat sätt att rädda hunden från avlivning.
    Deras nästintill avgudande av Nalle-björnen - utan den minsta antydan till att ifrågasätta - känns ofta ganska obehaglig.

    Många människor "vid den andra ring-hörnan" uttrycker ofta sin totala avsky med svordomar och/eller hotar med förbud, och de är mycket snabba att döma och att förkasta.

    Det finns dock en och annan (sansad?) skribent som kan se både positiva och negativa vinklingar i de olika TV-hundträningsprogrammen.

JAG BEKÄNNER

Apropå att vara elak, så borde jag kanske vara så pass ärlig och erkänna att jag har vid verkligen enstaka tillfällen givit min hund det värsta straffet en hund kan få: Utvisning från flocken. Detta har då hänt i skogen när min olydiga byracka totalt ignorerat mitt "Nej!" och istället valt att jaga vilt - vilket är mäkta förbjudet! När hunden då strax kommit tillbaka har jag frusit ut den. Observera att jag vid dessa tillfällen inte har kallat in rymmarhunden - för då kan jag ju inte bestraffa eller tillrättavisa den för att den har kommit tillbaka! (Jag har då varit över hundra procent säker på att min hund inte kan på något sätt skada viltet.) "Om du jagar vilt har du inget med oss att göra!", har jag strängt förvisat hunden. Jag är dock ytterst tveksam över om hunden verkligen förstår varför jag är så himla sur och gramse. Jag brukar dock mycket snart ta bort förvisnings-straffet till att jycken får vara med oss - men den ska gå sist i flocken. (Jag motar - utan häftiga rörelser av något de slag - då med mitt kroppspråk fysiskt bort den till "sist i ledet".)
    Men som sagt, jag är ytterst tveksam över att hunden verkligen förstår varför matte plötsligt motar undan den. Jag vill härmed även förtydliga att detta är något som jag gör mycket sällan. Det har kanske hänt högst fem gånger med olika hundar på tjugo år.

VILKEN TRÄNINGSMETOD FÖREDRAR JAG?

Ja, jag valde att använda ordet "föredrar" i ovanstående rubrik, eftersom jag inte alltid gör som jag själv tycker att jag egentligen borde göra, speciellt vid tillfällen då jag är jäktad, trött eller helt uttömd på energi. Och då för hund-stackarn "lida" för mina tillkortakommanden. Ja, sååå elak är jag.
    Som ni antagligen redan förstår så föredrar jag att förekomma hunden, och visa den på rätt väg innan det blir tokigt. Men jag är absolut inte rädd för att - mer eller mindre lätt/hårt - tillrättavisa hunden om det nu blev fel. Observera att även att säga ett lätt förebrående "Oj! Nu blev det fel!" är en form av tillrättavisning. Jag är mycket noga med att hunden och jag - så snart som möjligt - blir såta vänner igen. (Oj, vad jag tjatar om detta, men jag tänkte att ni har lite dåligt minne. Hehe!) ;)

För många år sedan tog jag en privatlektion hos en professionell hundtränare. Mitt lilla problem var att Pitbull-pudeln inte löd mitt nej-kommando. Vi testade då "slänga-skramlande-nyckelknippa-intill-hunden"-metoden för att förstärka mitt nej-kommando. Jag måste säga att det lyckades. Pitbull-pudeln var efter några enstaka skrammel-kast mycket mer uppmärksam mot mig och mina nej-kommandon (utan skrammel-kast). Han liksom upptäckte att jag, hans matte, fanns där vid hans sida.
    Något år senare, när Lill-pricken var en riktig slyngel, så mindes jag den framgångsrika "slänga-nyckelknippa"-metoden. Stursk som jag var så testade jag detta vid ett tillfälle med min sååå olydiga unghund.
    Jag har aldrig tidigare (eller efter) hört och sett en hund gråta. Ja, gråta. Jag har inget annat passande ord som kan beskriva Lill-prickens olyckliga beteende. Genast förstod jag att jag absolut aldrig någonsin  får upprepa detta hemska mot min älskade Lill-prick. Jag skulle absolut inte innan (eller efter) denna händelse beskriva Lill-pricken som en vek och mycket osäker hund.
    Något som jag nu alltid undrar över är om denne proffs-instruktör skulle göra samma misstag som jag? Denne har ju längre utbildning och mer erfarenhet än vad jag har, och därmed (borde?) ha insikten att man absolut inte slänger skramlande ting (i alla fall inte som en tillrättavisning) runt Lill-pricken. Man kan ju hoppas!
    Jag hade ju använt min egen nyckelknippa som jag förstås alltid använder varje dag (till att låsa upp lås, alltså. ;)). Efter min "slänga-nyckelknippa"-incident, så visade Lill-pricken först obehag till nyckelskrammel-ljudet, speciellt då jag ibland råkade tappa knippan. Men ganska snart så tynade hans obehagskänslor ut - han bryr sig inte ett dugg om min stora nyckelknippa längre. Dumma, glömska spaniels är bra att ha ibland. ;)

Denna ovanstående berättelse - bekännelse? - är ett typexempel hur fel det kan bli när man bara "apar efter" det man har sett andra göra - till exempel på alla dessa hundträningsprogram på TV. Nu hade/har jag ganska stor erfarenhet av hundspråk, så jag insåg omeddelbart mitt misstag, att jag inte kunde fortsätta med detta mot Lill-pricken. Men alla har ju inte samma kunskap - ännu.
    Jag misstänker att bara för att en varnings-text dyker upp i några sekunder i TV-rutan så hindrar detta inte människor - som är mer eller mindre desperata i sin hundägarsituation - att utföra det som visas på TV-skärmen.

VARFÖR?

Är anledningen till att jag föredrar och tror mer på mjuka träning/uppfostringsmetoder för att jag inte riktigt behärskar de mer hårda träningssätten, där man koncentrerar sig på att korrigera oönskade beteenden? Att jag är oförmögen att få till det rätt? Är det därför mina hundar lyder mig bättre när jag verkligen blir arg - på riktigt?
    Fast å andra sidan, så är effekten av mitt raseri-utbrott bara kortsiktigt. Mina hundar verkar mer bli osäkra och rädda för sin matte som plötsligt blivit "skogstokig".
    Fast å andra sidan - igen - så ifrågasätter jag om det är mitt önsketänkande som vill att de mer mjuka och trevliga metoderna är "de rätta".
    Fast å andra sidan - ytterligare igen - så är min egen erfarenhet av problemhund att när jag tappade tålamodet och våldsamt tryckte ned Huliganen (se nedan, Presentation) i backen, så var det då han för fösta gången bet mig för att desperat komma undan min vilja. När jag istället var förekommande och listig - utan att fysiskt utmana honom, så fick jag däremot lätt min vilja igenom.
Exempel:
    Huliganen och jag var ensamma hemma. Jag bestämde mig för att passa på att ha lite kvalitetstid tillsammans. Jag la godbitar i några gamla fotorulls-förpackningar, spred ut dem på golvet och satte mig ned bredvid för att se på medan Huliganen fick lite tankeverksamhet hur han skulle få fatt i de instängda godbitarna. Efter att han har lyckats öppna några förpackningar, och käkat upp innehållet samt fortsatte med nästa, så började jag automatiskt att plocka undan de redan tömda. Då kom det genast ett dovt morr från Huliganen: "Det är mina rullar!! Rör dom inte!!", visade han tydligt.
    Istället för att utmana honom, och att riskera en våldsam konflikt oss emellan, så valde jag att lugnt och avslappnat resa mig upp, kommendera honom att följa med mig in i köket (lydig som han var, så följde han mig gärna). Väl inne i köket fick han en godbit som belöning samt att jag kommenderade honom att sitta kvar - medan jag plockade undan mitt "misstag" inne i vardagsrummet. Jag gick därefter tillbaka till köket, gav Huliganen en av de nu utplockade godbitarna från paketen som belöning, sedan var det "hopp och lek" och allt var som vanligt igen. Jag gjorde aldrig om samma misstag igen att sätta igång aktiviteter där det fanns "skräp" kvar som kunde vaktas.
    Anledningen till mitt - kanske fega? - sätt var för att jag inte ville avslöja mitt handikapp i "grenen" slagsmål. Huliganen var vigare och hade snabbare reaktionsförmåga än jag. Däremot var jag listigare än honom.

Om man tänker efter så uppförde jag mig precis likadant som den ranghöge och äldre Hunden när han insåg att de yngre förmågorna var mycket snabbare och starkare än vad han själv var. Han utmanade dem aldrig, och han bibehöll också sin ranghöga position livet ut. (Se ovan, någonstans, ctrl F: avstod lekar)

I del 3: Presentation, "Mattes fem budord", sammanfattning och TV-hundtränarranklista!