Del 3.
									Av: K. Eriksson, jan - nov -11

PRESENTATION

Men hallå! Oj, här höll jag på att göra en tabbe. En bra bit (ja, ganska långt upp faktiskt, i del 1) i texten här ovanför, så undrar jag vilken utbildning dessa TV-kändisar egentligen grundar sin hundtränings-filosofi på (Skvallerkärringens och Skrämmeltantens är dock känd). Jag påpekar att detta inte nämns alls i TV-programmen - och så håller jag på att göra samma "misstag"! Oj, oj, oj... 
    Okej, vem är då jag? Och framför allt: Vad är det som ligger till grund till min hundtränings-ideologi (eller heter det filosofi)?

Jag är en helt vanlig hundägare. Det vill säga: Jag har inte gått några riktigt djupa eller långa hundtränings-utbildningar. Grunden till mitt hunderi-tänkande är, förutom att jag är uppväxt med min systers hundar (collie, mellan-pudel och irländsk setter), min 20-åriga erfarenhet av att vara hundägare (dock enbart han-hundar). Mina kunskaper och erfarenheter är med andra ord något begränsade - tyvärr.

Under mitt "hunderi-liv" har jag också fått erfarenheten av hur det är att vara en så kallad problem-hundsägare. Min andra - och mycket efterlängtade - hund fick så sorgligt och tråkigt nog lov att avlivas vid lite drygt ett års ålder på grund av aggressivitet. Jag vet hur det känns när alla (så gott som) i ens närhet tycker att ens vackra och älskade hund är en best, ett odjur som borde skjutas på fläcken.
    Jag kämpade i ett halvt år för hans liv, att försöka hitta orsaken till hans aggressiva utfall. Veterinär, chiropraktor, hundtränare och -psykologer (eller vad de nu vill kalla sig för) etc kontaktades. Men en dag gick det inte längre. En sen kväll hoppade han upp och högg mig i ansiktet. Jag hade en rackarns tur (efter fem timmars väntan på akuten och tolv stygn senare var jag åter "fit for fight"), men Huliganen, som vi lite skämtsamt kallade min värsting till hund för, han typ begick självmord med denna attack på sin matte. Att behöva avliva en så ung hund är ännu värre än när man tar bort sin gamla trotjänare till vän. Allt blev så fel! Den splittrade känslan efteråt är inte heller så trevlig; Känslan av lättnad över att helvetet nu är över blandad med den tunga känslan av sorg och vemod samt den ständigt gnagande frågan om man gjorde rätt.
    Även om jag efter värstinghunden Huliganens död lovade mig själv: "Aldrig mer en aggressiv hund!"*, så ångrar jag ingenting. Han lärde mig så mycket. Jag tycker att alla hundägare - för att lära sig förståelse - någon gång borde få denna problemhundserfarenhet. Att se sin trevliga, söta och högt älskade lilla valp växa upp till en hund som utomstående anser borde förintas. För de ser aldrig när ens hund är så där underbar och go, när den mår bra - hemma i lugn och ro. Historien om Buster (Huliganen), och hur det är att vara problemhundsägare finns på min hemsida: www.storolillnos.dinstudio.se. Läs den, snälla! Och försök att förstå.

* Haha! Det löftet har jag dock inte precis hållit. Jag menar, det finns ju en anledning varför den renrasiga mellanpudeln Pitbull-pudeln fick sitt öknamn - och detta till och med i sin ringa valpålder. Och så har vi ju Bred-Nos... Fast dessa två stridstuppar har jag dock bemästrat! Måhända mycket beroende på mina erfarenheter med, och runt omkring, min älskade vän Buster.

Precis som de flesta (ja, man kan väl ändå hoppas), så har jag läst åtskilliga hundböcker. I min bokhylla står förutom de kanske obligatoriska Anders Hallgren-böckerna även böcker skrivna av bland annat Memea Mohlin och Eva Bodfäldt. De två böcker som dock ligger mig närmast om hjärtat är dels Patricia McConnell - "The other side of the leach" (Svensk titel: "Hund och människa". Varför direktöversatte de inte den geniala originaltiteln?. Det är ju "den andra änden av kopplet" det hela hunderiet - bokstavligt och bildligt - handlar om). Denna bok gav mig trots redan många år av hundägarerfarenhet flera aha-upplevelser. Den andra boken är Lena Thorslunds - "Engelsk Springer Spaniel". Denna bok är i och för sig framför allt menad som en rasbok, men den beskriver hundägarlevernet så jordnära, hur saker och ting fungerar i den praktiska vardagen, allt från valpträning, trim- och omvårdnad till jakt samt den där hemska, hemska, nästan ofattbart hemska sista dagen... Alla dessa fina bilder på engelsk springer spaniel gör ju inte heller boken så mycket sämre...:)
    Jag har förstås även gått på många föreläsningar och föredrag om allt från vanlig vardagslydnad och problemhundar till mer specialämnen såsom till exempel klickerträning, uppletande, tävlingspsykologi, MH och varg/hundseminarium. Eftersom det känns lite småfånigt att rabbla upp en massa namn, så nämner jag dem här endast som gräddan av Sveriges rikskända hundtränare och etologer.

INSTRUKTÖR, OLIKA METODER och QUICK-FIX?!

Jag är Agility (A1)- och Allmänlydnadsinstruktör. Jag har haft absolut mycket fler agilitykurser än lydnadskurser (alla i Brukshundklubbens regi).
    Det är faktiskt tack vare agilityn som jag verkligen fastnade i "hundträningsträsket". Hade det inte varit för agilityn så hade jag antagligen blivit en vanlig "Hundägar-Svensson", som går den där första (obligatoriska?) valpkursen, för att sedan i princip sluta träna hund, och får därmed en hund som lyder - när den själv känner för det. I och för sig var jag nog till och med värre än en vanlig "Hundägar- Svensson", eftersom jag aldrig ens gick denna - obligatoriska(?) - valpkurs! I begynnelsen av mitt hundträningstänkande ansåg jag att "Lydnad är ett nödvändigt ont för att kunna hålla på med agility!".

När det gäller kurseriandet så har jag en stor övertygelse om att kurser är till för kursdeltagarna - inte för instruktören eller hans/hennes träningsprinciper. Jag anser att en riktigt bra instruktör har kännedom om olika träningsmetoder, och kan därmed även lära ut dessa även om de inte riktigt sammanfaller med sin egen träningsideologi. Fast givetvis finns det gränser till ens flexibilitet, och att man som instruktör kan försöka - med respekt och ödmjukhet - argumentera tillsammans med sin kursdeltagare om vilken metod som är lämpligast - för hundägaren - och för hunden.

En följd av min övertygelse envisas jag till exempel på agilitykurser att lära ut åtminstone två olika slalominlärnings-metoder: Fart först/precision sen och precision först/fart sen. Kursdeltagarna får själva välja metod. Detta för att inlärningsmetoderna ska förhoppningsvis passa kursdeltagaren och hans/hennes träningsmöjligheter; Vilken tid och energi de har att lägga ned på sin hundträning.
    Hundarna själva tycker att all träning är kul - oavsett metod (oftast i alla fall). Hunden vet ju heller inte vilket slutmål träningen förväntas nå - hunden är bara glad att den får uppmärksamhet samt lite glatt beröm med godis och/eller lek.
    Jag är alltid mycket noga med att försöka så objektivt som möjligt presentera de bägge slalom-inlärningsmetodernas för- och nackdelar, samt att inte avslöja vilken metod jag själv använder när jag lär mina egna hundar. (Självklart svarar jag om någon skulle fråga.)
    Det märkliga (eller är det så himla märkligt?) är att de flesta kursdeltagarna väljer den metod som inte kräver så gott som daglig träning (det vill säga om man vill känna att träningen går framåt, och det vill nog de flesta) och som ej kräver extra material som ska flyttas och fixas med vartefter träningen fortskrider. Med andra ord: De flesta kursdeltagarna är vanliga "Hundägar-Svenssons" som tycker det är kul att leka och träna tillsammans med sin hund, men som varken har så mycket tid eller energi att lägga på hundträning - som de kanske skulle önska. De flesta har inte heller siktet på att få sin hund till Agilitychampion eller ens att tävla överhuvudtaget med sin hund.

Det kan förstås ytterligare finnas en anledning till att de flesta väljer samma metod; Att när två, tre stycken av kursdeltagarna har bestämt sig, så hänger de andra bara på - mest på grund av "grupptrycket".

Jag brukar alltid fråga varje kursdeltagare vilka argument de har för sitt val, och de flesta svarar att det beror på tidsbrist och att den "enkla metoden" är just... enklast. Med andra ord:  De vill ha "Quick-fix"! Just det, ja!! Hm..? Intressant! Detta tåls att fundera på.
    Fast det är dock skillnad på att "quick-fixa" ett gammalt invant beteende och att lära in något helt nytt på ett "qick-fixit" sätt.
    Dock händer det ibland att någon kursdeltagare säger att den "krångligare" metoden antagligen är den bästa, men... Det är ju inte alltid som den praktiska vardagen är som man själv önskar. Tidsbrist är ju ett återkommande problem i mångt och mycket.

Än så länge har jag inte haft så många lydnadskurser, eftersom för mig går alltid agility-kurserna före. Man hinner tyvärr inte med allt, en vecka består enbart av sju dagar á 24 timmar. Jag är även en mycket lat och bekväm människa, som absolut inte vill tumma på min egen hundträning (läs: hela flocken somnar tätt ihop i varma sköna soffan istället för intensiv hårdträning. ;)).
    Några valpkurser har det blivit, fast märkligt nog är "slyngel-kurserna" min lydnadskursfavorit. Visst är valpar oemotståndligt söta, men det är något visst även med dessa hemska, bångstyriga och selektivt döva unghundar, som trevar fram på egna tassar i försök att hitta sig själva och "den stora lyckan" (som kan vara allt från en smaskig köttbulle till en sexig löptik), medans deras förtvivlade mattar/hussar försöker krampaktigt med vitnande knogar hålla emot i andra änden av det ständigt hårt sträckta kopplet. Vissa hundägare riktigt "skriker" på hjälp, utan det minsta försök till att bibehålla sin värdighet, medan andra tror sig lyckas med att coolt dölja att det enda som håller unghunden kvar vid dess sida är just detta hårt sträckta korta koppel... Ja, ja.. "Been there, done that". ;)
    Dessa "slyngel-kurser" har inriktning "Spel och lekar" som skiljer sig avsevärt från sedvanliga - nästan militäriskt - stelt marcherande fram och tillbaka över brukshundklubbens planer. Istället försöker man på ett lättsamt sätt bygga upp ett trevligt samarbete mellan hund och ägare genom lekar såsom "Tre i rad"* och hundsporter som rally-lydnad samt till exempel inomhus-leken "Tyst kontakts-bingo"*. För att detta kurs-koncept ska fungera krävs att hundägaren kan plocka fram spel- och leksinnet inom sig. 

* "Tre i rad": Spelas som vanligt - att man ska få sina tre spelpjäser i en rad, lodrätt, vågrätt eller diagonalt. Hunden är en utav deltagarens spelpjäser.
"Tyst kontakts-bingo": När hunden har tre gånger spontant tittat upp på sin matte/husse - utan att man har prasslat med godispåse eller på annat sätt försökt få hundens uppmärksamhet, ropar man "Bingo!", och detta ekipage vinner denna spelomgång.

MIN EXPERIMENT-LUSTA

Jag har en vilja att "experimentera" lite i mina egna hundars träning. Märk dock att jag aldrig någonsin skulle roa mig med detta på kurser med andras hundar.
    Som exempel kan jag nämna mitt vansinniga (!) experiment att lära Pitbull-pudeln (då cirka ett år) att forcera Gungan (agilityhinder) med operant inlärning, med mig som enbart iakttagare (och godis-utläggare). I och med att Pitbull-pudeln är en tuff och extremt envis hund med många egna idéer (exempelvis hans två lyckade rymningsförsök från hans 20-årigt erfarna uppfödares rymningsfria (hm?) valphage. "Vad ska man ha mamma och syskon till när man kan klättra ut för en upptäcksfärd?!", ansåg denne notoriske rymmarhund)*, så tyckte jag att jag ville testa.
    Jag la godis på gungbrädan gradvis högre och högre upp, så pass att han måste ha alla fyra tassar på brädan för att nå godiset. När godiset blev placerat efter mittpunkten på brädan började den ju vippa över med fart och duns när hunden går fram för att ta det. Jag dämpade alltså inte brädans rörelse, som man annars ALLTID SKA GÖRA! Pitbull-pudeln kom enbart åt godiset om han fortfarande stod kvar och balanserade på brädan och  trotsade gungbrädans rörelse och dunsljud. Pitbull-pudeln lärde sig att forcera gungbrädan mycket snabbt. (Nja, själva forcerandet av brädan gick inte så snabbt. Inte ens i tävlingshänseende är detta någon bra inlärningsmetod.)
    Intressant var dock upptäckten att när vi testade grannklubbens gungbräda, så reagerade han starkt mot denna gungas avvikande dunsljud! Men snart var även denna vippbräda tämjd av Pitbull-pudeln. 

Obs! Jag rekommenderar INTE denna vansinniga metod!! Jag tvekade länge om jag verkligen skulle offentliggöra detta experiment med min egen hund, eftersom jag härmed gör nästan samma misstag som ovan nämnts, ni vet: "Don´t try this at home!"

* Vid cirka fyra års ålder slutade dock Pitbull-pudeln sitt liv som notorisk rymmarhund - han kom "plötsligt" på att matte faktiskt var en ganska trevlig prick som mycket väl kan vara bra att ha i närheten.

Ett annat exempel på min experiment-lusta - som ni gärna får ta efter - är övningarna med mina hundar där jag inte säger några muntliga kommandon, utan jag försöker förmedla vad jag vill att de ska göra enbart med mitt kroppspråk. Till exempel att få hunden att sitta, ligga, stanna kvar och komma till mig. (Detta började jag med för många år sedan, utan att ha hört någon annan har utövat det, vilket jag numera vet om att det gör. ;)) Det går förvånansvärt bra, vilket det i och för sig inte är så konstigt eftersom hundarnas förstaspråk är just kroppspråket.
    Jag vidareutvecklade träningen med att göra övningarna i grupp - det vill säga: jag måste vara så pass tydlig, så att hundarna förstår vilken hund som ska sitta, ligga, stanna kvar eller komma till matte. Detta är en utmaning - både för mig och hundarna. Förutom att vara extremt tydlig gäller det verkligen här att inte hålla på för länge. Detta är mycket tröttsamt (kräver tankearbete) för oss alla. (Denna sistnämnda träning gör jag dock oftast med muntliga kommandon, och då lägger jag numera även till konster och trix såsom snurra, cirkel, backa, rulla etc.)
 
Det roligaste med denna tysta lek är att hundarna blir sååå uppmärksamma: "Vad menar hon egentligen?!", blåstirrar de på mig 
    Det mycket praktiska med denna träning är när ens hund på ålders höst blir döv (vilket är ofta förekommande) så kan man fortfarande - näst intill obehindrat - kommunicera med sin älskade hund. Ja, det vill säga, så länge man har ögonkontakt med varandra.

Apropå döv hund och min experiment-lusta, så testade jag om det gick att lära min gamla och döva Stor-pricken (då 12 år) nya konster. Mitt mål var att få honom att på mitt kommando (jag håller upp en knuten näve i luften) ruska "nekande" på huvudet. Mitt "låtsas-kommando" (han hör ju inte vad jag säger, men det vet ju inte "publiken" om) var: "Du som är en gammal agilityhund, om domaren gör detta tecken får man ta nästa hinder då?" (Domartecknet en knuten näve betyder vägran, och i detta trix blev det det verkliga kommandot till Stor-pricken.) Det var absolut inga problem att lära denna gamla döva 12-åriga hund nya trix. Och han bara verkligen njöt av att få jobba!
    Jag använde klicker - inte för att jag visste om han verkligen hörde den - utan för att jag ville vara säker på att jag rörde mig som vanligt - att jag inte omedvetet ändrade mitt kroppspråk, utan uppförde mig som jag brukar under konster- och trixinlärning.

SLUTLIGEN: MIN SAMMANFATTNING OCH SLUTSATS

Nä, någon slutsats blir det nog inte. Ingen sammanfattning heller - jag tycks vara totalt oförmögen att fatta mig kort. Istället blir det nog bara fler frågor.

INLÄRNING v/s UPPFOSTRAN

Ofta kan man läsa att många anser att vid inlärning av tävlingslydnadsmoment, agility eller cirkuskonster etc, så ska man aldrig använda sig av tillrättavisningar, utan att man enbart positivt förstärker (ger någon form av belöning) de beteenden man vill ha. Om/när hunden utför något fel, så nonchalerar man bara detta.
    Motvikt till detta är då när man uppfostrar hunden, då många anser att det är tillrättavisningar och korrigeringar som är det viktiga, det som gäller. Visst kan man ibland även då berömma och eventuellt ge belöning vid önskat beteende, fast vikten ligger just vid korrigeringarna.

Min fråga är: Förstår hunden skillnaden på uppfostran och inlärning av tävlingslydnad etc? Eller... spelar hundens förståelse måhända inte någon roll?
    Exempel: Vet hunden att det är skillnad på att gå vid förarens sida på en lydnadsplan och att gå vid sidan av sin ägare på en gångväg? Att det senare kallas för uppfostran och det förstnämnda är inlärning av tävlingslydnad? Visserligen används oftast två olika kommandon, men gör detta verkligen en sådan stor skillnad för hunden vid dessa ändå ganska lika situationer? Hundmöten (det är ofta flera ekipage som tränar samtidigt på appellplanen, man möts) och intressanta dofter finns ju vid bägge exemplen. Vet en hund vad det innebär med en tävling?

Anledningen till att man numera (oftast) använder sig av enbart positiv förstärkning (ger belöning vid rätt beteende) vid inlärning av tävlingslydnad, agility etc är att man vill att hunden ska vara kvick och alert samt uppvisa en glad och positiv attityd. Detta ger ju tävlingsmässigt bättre resultat.
    Faktum är ju också det att hunden inte lär sig det önskvärda beteendet genom att ständigt få reda på vad matte/husse inte vill att den ska göra.

Då med andra ord - om det finns ett motviktförhållande mellan (moment)inlärning och uppfostran - så är man inte lika intresserad av hundens kvickhet och glada sinnesstämning när man uppfostrar hunden, eftersom man då (enligt många) enbart (eller mestadels) ska använda sig av korrigeringar vid oönskat beteende.

Min andra fråga är då: Varför? Varför tycker man inte att hundens kvickhet och glada attityd är önskvärd vid dessa uppfostringstillfällen?

Missförstå mig inte nu! Jag kan - utan tvekan - korrigera/tillrättavisa min hund om det blir fel till exempel vid misslyckade hundmöten (uppfostran). Jag blir förbannad - på riktigt. Men jag är mycket lyhörd. När min hund visar lugnande signaler, fjäsk och/eller underkastelse, så blir jag vanliga matte igen.
    Visserligen kan det misslyckade hundmötet bero på mig, att jag inte var uppmärksam på vad som var på väg att hända. Jag är - fast jag är en hundägare - en vanligt simpel människa som - ibland (ofta?) - gör misstag.
Visserligen lär sig inte min hund vid detta exempel vilket beteende jag egentligen vill att hunden ska ha, men den märker - med råge - att det inte var sååå himla kul att försöka skrämma bort den främmande hunden. Fast troligtvis så blir nog mina hundar mest förvirrade: "Varför gastar hon på mig för? Det är ju den där hiskeligt fula främlingen som ska voffas på! Matte har blivit skogstokig - igen!"
    Men vid nästa hundmöte - som jag hoppas ska komma strax efter - så skärper jag till mig, så jag får "revansch" och får tillfälle att visa hur jag vill att hundmöten ska gå till.

Man kan tycka att om man inte tränar sin hunds sociala färdigheter överhuvudtaget är en mildare grad av djurplågeri. Hunden mår - kanske - dåligt när den tvingas utsättas av det mänskliga samhällets "faror", den känner ingen trygghet, och måste därmed oavbrutet vara i försvarsläge och häva sin rätt till sin existens. Så i den aspekten så är nog all träning av godo - hård som mjuk. Eller? Om jag får svara själv; Det beror på om träningen går överstyr - åt något håll.

POSITIV FÖRSTÄRKNING v/s KORRIGERINGAR

Fördelen med den mer mjuka uppfostringsmetoden (med positiv förstärkning som grund) är ju att om ägaren misslyckas med träningen, till exempel att timingen är under all kritik, så lyckas man förvisso inte lära hunden det man hade önskat, men med all säkerhet får inte hunden några mentala (eller fysiska) "men" (känna oro, ängslan eller dylikt) av ägarens misstag, vilket ju kan hända vid de mer hårda metoderna.

Vid träningsmetoder där korrigeringar ligger som grund finns det en risk att man liksom glömmer bort att belöna/berömma hunden när den väl gör rätt, och att visa alternativ till hundens beteende. Exempel: Hunden tuggar på något förbjudet. Vi tillrättarvisar hunden så att den avbryter tuggandet, men glömmer bort att visa vad den får tugga på.
    Hunden känner tydligen ett behov att tugga på något. Att tugga och gnaga ligger i hundens natur, och det måste vi ta hänsyn till.
    
Ett till verkligt exempel:
    Bred-Nos har (som de flesta hundar) instinkten att hoppa upp på folk för att hälsa. Automatiskt så knuffar man ned honom - mer eller mindre bryskt. Men... han vill ju fortfarande visa sin glädje. Därför hälsar jag bara på honom - om han sitter ned på sin söta rumpa. Då får han en stund med klappar och gosigt smek. Därför var det så viktigt att jag alltid iakttog honom, lite så där i lönndom, och genast gav honom uppmärksamhet med klappar och gos - när han sittandes på sin rumpa tiggde närhet.
    Detta lärde han sig förvånansvärt snabbt. Det händer ofta nu för tiden att jag plötsligt upptäcker att han sitter helt still och tyst, snett bakom mig och glor bedjande upp mot mig - han känner behov av en liten kort smek- och gosstund. Om jag däremot inte upptäcker honom, så kommer det efter en stund ett litet försynt och vädjande pip: "Matte! Gosa!" 
    Om jag är så klantig så att jag fortfarande inte upptäcker honom, så får jag faktiskt skylla mig själv att han fysiskt buffar på mig. Detta buffande kan även faktiskt vara bra som väckarklocka, när man har försovit sig, det vill säga i hundögon; Missat frukost-tiden.
    Men om jag inte har tid eller lust till hans inbjudan till gos- och smekstund, så kan jag förstås visa mitt misstycke med att lugnt och bestämt säga åt honom att gå och lägga sig, alternativt att tyst vända sidan till honom med en stel kroppshållning (precis som hundarna gör sinsemellan).

FÖRMÄNSKLIGA HUNDEN v/s FÖRHUNDLIGA MÄNNISKAN

Som sagt, för att förstå hur man ska uppföra sig mot sin hund, så brukar man försöka "härma" hur hundarna uppför sig sinsemellan. Men... samtidigt så är vi ju alla fullkomligt medvetna om att en hund är en hund, och inte en människa. Jag är övertygad om att en hund i sin tur är fullkomligt medveten om att en människa är en människa, och inte är en hund. Hur mycket vi än försöker, så kommer vi aldrig kunna "tala" hundspråk helt flytande. Så för att komma runt detta handikapp, så är vi istället listiga...

Vi människor är intelligentare än hunden - och detta faktum är ju ganska smart att utnyttja. Vi är smarta nog att dra nytta av att vi vet att det är naturligt för en hund att arbeta (eller att uppföra sig som vi vill) för mat (godis etc). Detta kan jämföras med att den största anledningen att en varg eller vildhund är aktiv ute i det vilda är att söka och "jobba" för brödfödan.
    Många anser dock att när det gäller uppfostring av hunden, så är det fel att använda godis - för så gör ju inte hunden själv när den uppfostrar sina telningar. När det gäller den saken så "får" vi människor inte vara människor, utan vi måste "förhundliga" oss. Jag ifrågasätter dock detta en smula eftersom jag är så övertygad om att hunden mycket väl vet om att vi inte är hundar, och om vi lyckas bättre med uppfostringsträningen med hjälp av mat/godis - varför inte utnyttja det hjälpmedlet? Varför detta "Nej, det ska inte vara nåt godis, bara för att!"?

Häromdagen så mötte jag en man som är en lycklig hundägare. Jag minns när han för cirka fem år sedan, som nybliven hundägare, berättade hur roligt det var att vara med hund. "Inte visste jag att det var så här!", utbrast han euforiskt. När vi nu möttes så förklarade han att han redan nu var orolig för den där absolut sista dagen i hundens liv. "Tänk istället på alla dessa otaliga glada och roliga dagarna ni har tillsammans än på den där enda sista dagen. Och förresten kommer väl han leva många år till!", svarade jag. Mannen retirerade lite humoristiskt med att han skulle minnas alla dagarna när jycken var billig, när det bara var en massa tjatigt nejande. Sedan berättade han att han hade förut haft uppfostringsproblem med hunden, som hade flyttat hem till dem vid sju månaders ålder. Men efter att han träffat en hundtränare som han hade blivit rekommenderad, så hade han förstått hur mycket fel han hade tidigare gjort med hunden. Nu kunde de ha hunden lös, och allt var lugnt och trevligt. Hundtränaren hade förklarat för mannen att det finns fem regler att följa. Jag blev nu lite nyfiken och undrade vilka dessa var:

1. All möblemang hemma äger husse/matte. Hunden får endast komma upp i soffa, säng etc när den får tillstånd.
2. Husse/matte äter alltid först, och när det vankas mat till hunden, så låtsas människorna att först äta av hundens mat.
3. De skaffade en bur, som en koja, som är hundens plats. Husse kan när han vill vara ifred från hunden, säga till den att gå och lägga sig, och hunden lyder gärna.
4. Kom inte mannen ihåg vad det var, men punkt nummer fem mindes han...
5. När husse/matte sitter i soffan, och hunden ligger intill på golvet och vilar huvudet mot människornas fötter, så får den inte göra det. "Det är en snubbeltråd!", påstod mannen med en sådan bestämdhet, "Det är enbart för att hunden ska känna om du går ifrån, för att hålla reda på dig!" 
    Jag protesterade nu lite lätt, tyckte att hunden antagligen bara vill vara med sin flock och känna husses närhet. Men mannen vidhöll bestämt och nästan upprört sin relativt nyfunna övertygelse. Han berättade att innan så förföljde hunden honom varje gång han gick in till köket, att hunden var nervös och otrygg. Men nu så ligger han kvar på sin plats.
    Eftersom jag inte visste hur hunden uppförde sig innan, kanske den var otrygg, och hunden fick ju tydligen ibland vara uppe i soffa etc när den fick lov, och därmed få lite fysisk flocknärhet, så ville jag inte krossa mannens övertygelse, som ju helt uppenbarligen gjort deras vardag glädjefull, så därför höll jag tyst med mina protest-tankar att vilja börja argumentera med honom.
    Mannen avslöjade nu att de hade varit på semester och hälsat på sin mamma, och att hon hade nu "fördärvat" hunden. Mamman ville inte alls förstå eller följa de fem regelpunkterna. "Nu när vi är hemma, igen, så får jag börja om från början. Hunden är ju nu etter värre än vad han var förut!" Jag kunde inte låta bli att småle lite... 

Även jag själv har satt upp fem punkter (egentligen 10), som kanske mer beskriver min hundträningsfilosofi än hur man rent praktiskt går tillväga. Mina punkter är förstås lite åt det humoristiska hållet - bara för att lätta upp stämningen lite - men för den skull är de ändå helt seriösa - jag menar varje ord.

Mattes fem budord
En för var tass och en för svansen

1. Våga lita på Matte - Matte fixar allt!
(Allt från tovor i pälsen, klor och skador till främmande faror såsom ilskna hundar samt andra hemskheter.)

2. Du får icke slåss!
 
3. Du får icke jaga vilt!
(vilt är allt från grodor, måsar, fjärilar till älgar och viltsvin.)
 
4. Du får icke stjäla!
(allt som ligger på ett bord tillhör Matte.)
 
5. När Matte säger "Nej!" - sluta genast!
med det du håller på med - vad det än må vara.
 
I min flock är ovanstående regler en grundlag - nåde den hund som bryter detta.
Vid grov överträdelse är påföljden förvisning från sin flock.

Hundarnas budord
  (De kan inte räkna)

Ta hand om mig.
(vägled mig, så att du kan lita på mig.)
 
Matte, du får icke slåss!
 
Erbjud en för mig vettig sysselsättning .
 
Var i min närhet när jag behöver dig.
 
 I min flock är ovanstående regler en grundlag - nåde den matte som bryter detta.
Vid grov överträdelse är påföljden förvisning från sin flock. 

På mina lydnadskurser brukar jag uppmana deltagarna att själva bestämma sina personliga riktlinjer för sin hund, så att åtminstone de själva kan reglerna. Det är då betydligt lättare att lära sin hund dem.

När det gäller för- och nackdelar med "mjuk" v/s "hård" uppfostran, så är det mindre risk att hunden får bestående "men" (oro, änglsan etc) när vikten ligger på positiv förstärkning av önskvärda beteenden.

Ett exempel:
    När mina hundar känner hot, vaktinstinkt och otrygghet sinsemellan vid till exempel liggplats, och de morrar mot varandra, så har jag numera oftast helt gått över till att tala till dem med en ljus och kanske lite förlöjligande röst hur fåniga de är, samt att smeka lugnt de båda hundarna. Det blir förvånansvärt snabbt en lugn och harmonisk stämning i rummet. Jag ser även fysiskt till - dolt i mina lugna smekningar - att de två håller ett behörigt avstånd mellan varandra.
    Jag jämför detta med den klassiska situationen när det ringer på dörren. Så gott som alla hundtränare - av alla de slag - uppmanar ju att man som hundägare då inte ska gorma eller på annat sätt utstråla upprördhet. Detta för att hunden antagligen kommer att missuppfatta, och tro att även vi människor är arga och känner hot för att en främling har annalkat vår "lya". Hunden förstår inte att det var dennes plötsliga skall som fick matte/husse att "skälla" till. Hunden tror att den istället fått medhåll och hjälp till att skrämma iväg den främmande varelsen utanför dörren.
    Samma missförstånd måste ju även kunna bli vid denna morr-situation vid liggplatsen. Hur vet hunden vilken jag tillrättavisar? De båda morrande - själviska som de är - är nog övertygade om att de har matte/husse på sin sida. Om man då även handgripligen korrigerar den ene, så måtte denne undra: "Vad sjutton gör du? Det är ju på den andre vi ska flyga på!"

Vid dörr-situationen där främmande dyker upp är det numera vedertaget att man ska lugnt och tydligt visa sitt "ledarskap" (usch, vad jag avskyr detta ord! Föredrar vägledning eller lärarskap) för att inte hunden ska missförstå vem man egentligen är syrak på (främlingen eller hunden). Detta måste ju även gälla vid laddade situationer inom flocken.

Som jag har nämnt tidigare, så kan jag även - om jag är i en irriterad sinnesstämning - kort och bestämt uppmana de två att gå åt varsitt håll istället för att ljust förlöjliga dem. Men oftast så behövs ingetdera längre, utan de sköter det helt fredligt själva. Jag kan inte låta bli att undra: Är det jag som har lärt dem det?

VET VI MÄNNISKOR ALLTID BÄST?

Jag tror att vikten av att ständigt försöka förekomma hunden är bättre än att ständigt tillrättavisa direkt efter en tillspetsad situation, eftersom hunden ej lär sig hur vi vill att den ska uppföra sig när vi enbart visar vad vi vill den inte ska göra (vilket ju är självklart). Det blir även då så mycket trevligare stämning i familjen.
    Nackdelen är dock att de flesta av oss människor är långsamma och ganska tröga. Simultanförmågan är inte alltid påslagen! Alltför ofta hinner vi inte med, för vi har fokus på helt andra saker än vad vår hund har. Vi talar i telefon eller med promenadsällskapet, läser sms eller annan information runt om eller helt enkelt sjunker in i egna funderingar om livet och allt där omkring, helt avstängd från omvärlden. Detta är fullt mänskligt! Och detta måste vi ha förståelse för - medmänniskor emellan. För den skull behöver man inte eftersträva sävlighet utan försöka - ansvarfull hundägare som man är - vägleda sin älskade hund på rätt väg, så den aldrig stör någon/något i dess närhet. Men detta är nog bara ett önsketänkande, eller?

Något jag ibland kan tyckas något skrämmande är när kända hundtränare kan uttala sig om fakta som har för lång tid tillbaka förkastats, exempel det här om rangordning och behovet i en flock att visa dominans - oavsett vilken art man tillhör (hund eller människa).
    En komisk detalj som Nalle-björnen råkade (?) uttala sig om vid ett avsnitt, var att hanhundar visar "ägarinstinkter" till sin matte när hon har menstruation (!). Den kvinnliga hundägaren vid detta avsnitt ägde två hanhundar som ej var kastrerade. En utav orsakerna till hundarnas innebördes osämja var enligt Nalle-björnen detta. Därför måste de omgående kastreras.
    Okej, jag kan ha helt missuppfattat det hela på biologilektionen i skolan, men är det inte så att när en hona av människoart "löper", så är hon som minst fertil - och därmed borde hanhunden visa ringa intresse för "parning", till skillnad mot när en tik av arten hund löper. Speciellt med tanke på att människa och hund är två helt olika arter (som inte borde på något vis visa fortplantningsintresse sinsemellan).
    Hur som helst så har jag inte under mitt 20-åriga hundägarliv märkt att mina hanhundar - som har alla manliga tillbehör intakta - visat något speciellt intresse för mig under mina månatliga blödningar. Möjligtvis har de någon gång reagerat på själva bloddoften (i badrummet) vid byte av skydd. Precis som de reagerar vid alla andra bloddofter, so what ever, rovdjur som de är.

En annan vedertagen hunduppfostringsåsikt är att man aldrig får vara verkligt arg på sin hund - utan man ska enbart spela eller låtsas vara arg när man tillrättavisar den. Jag har dock annan åsikt; Jag blir arg, ordentligt arg. Det viktiga är dock att jag cirka två sekunder senare blir som vanligt igen. Man brukar ju ofta säga att hundarna själva gör rätt, och om man ska göra som hundarna gör så är jag väldigt säker på att när t ex Lill-pricken tillrättavisar Brednos, så är han arg och sur på riktigt - han låtsas inte eller spelar gramse. Fast hans ilska försvinner direkt - två sekunder senare är allt som vanligt igen, och strax så sover de gott - i lugn och harmoni - tätt intill varandra i soffan.

Det finns numera hundtränare som anser att det är elakt att både använda sig av belöningar och korrigeringar i uppfostringssyfte. Man anser att detta förvirrar och gör hunden otrygg. Istället ska enbart positiv förstärkning användas för att få hunden så lycklig och glad som möjligt. Ord som "Nej!" behöver man aldrig ta i sin mun. Istället så förekommer man ständigt hunden. Och om man vet - i förtid - att man inte kommer att lyckas hindra sin hund att göra oönskade beteenden, så hindras hunden enbart med hjälp av koppel eller hundbur. Man tillrättavisar aldrig hunden varken verbalt eller fysiskt. När hunden visar önskvärda beteenden släpps den fri.
    Jag tror säkerligen att det fungerar - om man har tillräckligt med tid och ork. Fast jag ifrågasätter lite; Att beröva hunden frihet med hjälp av koppel/hundbur är även det en form av tillrättavisning. Även om tränaren är fullkomligt lugn.
    Jag tror inte att en hund tycker man är en oberäknelig varelse om man både använder sig av belöningar och tillrättavisningar. Hundar gör ju så sinsemellan, så de borde vara ganska vana med det. Bara man inte överdriver det hela, saknar all sinne för timing eller på annat sätt är otydlig. 

Visserligen går forskning ständigt vidare, det som var sant igår är inte alltid sant idag - och många gånger är det som var sant igår - som har förkastats - plötsligt sanning igen! Fast jag tvivlar på att dagens fakta, när det gäller slutsatsen med rangordning, dominans etc kommer att förändras. Misstaget som gjordes förr var att det är stor skillnad om hunden/vargen lever i fångenskap eller inte (vilket om man tänker efter är självklart).

OKEJ, HÄR ETT TILL FÖRSÖK TILL SAMMANFATTNING

Villken av de fyra TV-kändishundexperterna föredrar jag?
    Det anar ni säkert, om ni har orkat plöja igenom all text här ovanför. Här en rangordning av dessa (vi människor gillar ju ha ordning och reda samt stapla upp saker och ting ;):

På fjärde plats: Nalle-björnen. 
Plussidan: Han är duktigt på att "ta" folk, han kan på ett pedagogiskt sätt övertyga hundägarna att en hund är en hund, som behöver motion och för den en vettig sysselsättning.

Minussidan: Han protesterar inte emot att hundägarna använder stackel eller el-halsband (och han har flera gånger använt dessa själv). Dessa två redskap som enbart är till för att tillföra mer eller mindre stark smärta, då hundägaren (eller den som för tillfället hanterar hunden) inte är i hundens direkta närhet. Hunden kan m a o inte på något sätt försvara sig mot sin plågoande/tortyrredskapet. Ja, jag jämför dessa två "uppfostringshjälpmedel" med tortyrredskap. Många av Nalle-björnens anhängare försvarar honom med att det är inte han som använder dessa ting utan de tillhör hundägaren.
    Men... i andra TV-avsnitt byter Nalle-björnen ofta ut hundens halsband, modell vanligt nylonhalsband, mot hans egen "uppfinning" som ständigt sitter högt uppe på hundens nacke (även detta halsband tillför hunden mer smärta än vanligt dito, det är därför den är effektiv). Nalle-björnen förklarar för ägaren att hundens gamla halsband inte är effektivt nog, det gör ingen nytta.
    Om det vore så att Nalle-björnen inte gillade stackel eller el-halsband, så skulle han väl även då byta ut dem - mot hans egentillverkade halsbandstyp? Men det gör han inte, varför då?

    När hunden bär stackel, så brukar han oftast inte kommentera detta överhuvudtaget. Varför? Dock vid ett tillfälle förklarade han stacklets funktion och påstod att stålpiggarna som tränger in i hundens hud, när halsbandet dras åt, inte alls tillför hunden någon smärta, och det beror på att huden har där blivit hård som ett skydd mot stålpiggarna. Jag ifrågasätter nu detta resonemang:
1. Om stålpiggarna inte medför skada på hundens hud, varför bildar då huden ett naturligt hårt skydd mot de skavande piggarna?
2. Om hunden inte känner piggarna, varför då använda stackel överhuvudtaget? Vad gör då stålpiggarna för nytta?

Nalle-björnens uppfostringsideologi grundar sig på att mer eller mindre hårt tillrättavisa hunden när den visar ett för oss ej önskvärt beteende. Mycket sällan för hunden någon slags belöning för rätt beteende (förutom "lyckan" att få vara ifred).
Jag anser att han alltför ofta plågar sina "klienter" när han vägrar (?) att svara på hundens försök till kommunikation (hunden visar lugnande signaler, och blir mer och mer desperata i sina försök att lugna sin plågoande). Vid dessa tillfällen gör det faktiskt mycket ont i mitt hjärta.
   Hans anhängere skulle nu säkert ifrågasätta varför jag då fortsätter att se hans TV-program. Ja, på senare tid så undviker jag faktiskt att se på dem, för det är för obehagligt, men för att kunna rättvist ifrågasätta träningsmetoderna så måste jag ju veta vad han gör, eller hur? Man kan även ta sig en funderare på att man inte bara kan blunda för jobbiga och obehagliga saker, utan man bör försöka få till en förändring till det bättre. Och då måste man ju veta vad som bör ändras...

Precis som jag har svårt att kalla någon som "till vardags" är en mycket trevlig person - förutom på "helgerna" då denne är huligan och går bärsärkagång, vandaliserar och är våldsam på alla de vis - är en sympatisk människa, så bara kan jag inte se mellan fingrarna med Nalle-björnens hundträningsidelogi.
    Många hundar i Nalle-björnens program visar upp något som kallas för "inlärd hjälplöshet". Man kan säga att hunden helt enkelt ger upp, den inser att den inte har någon chans att vare sig bli förstådd eller att komma fri - den inser att det finns inget annat kvar än att helt enkelt stänga av sina sinnen...
    Jag tycker detta är mycket sorgligt. Jag vill ha glada, initiativtagande och levande hundar med sina sinnen i de fullaste bruk!

På bronsplatsen får Skrämmeltanten stiga upp på. 

Plussidan: Skrämmeltanten har ett gediget hundintresse och -kunskap. Hon är inte helt främmande för positiv förstärkning såsom godisbelöningar. 

Minussidan: Precis som Nalle-björnen så ligger tillrättavisningar och olika sorts "fällor" som grund till hennes uppfostringstänk. Hon använder sig mestadels - antingen - av att rycka (mer eller mindre hårt) i kopplet eller att slänga koppel, påse fylld med tomburkar, vante eller annat efter hunden för att få dennes uppmärksamhet eller i ett försök att bryta en redan upprörd eller blockerad hund.
    Hon visar mycket sällan när och hur man ska belöna sin hund. När träningen i hennes tycke går bra, så är det framför allt hundägaren som får beröm - inte hunden (!)
.
Jag tycker det är tragiskt att en sådan kunnig person tydligen vägar (?) att nyansera sig och ta till sig en mer modern uppfostringsteknik. Man får en känsla av att hon har stannat upp i sin utveckling som hundtränare. Vilket är sorgligt.

Silvermedaljen går till Pandan.
När det gäller Pandan är det mycket svårt att dela upp i en plus- ock minussida. Det blir liksom blandat och lite virrigt, det går inte att förhindra det, hur jag än försöker. *suck* Jag som vill ha ordning och reda, fina rankinglistor med siffror och punkter. ;)

Plussidan (eh?): Pandan visar å ena sidan upp ett gediget engagemang i hunderiets alla sidor, och visar även upp ett stort intresse att fortsätta att söka ny kunskap. Dock - å andra sidan - så har han i en aspekt snöat in sig på "gamla hunduppfostringslagar", där han tydligen är orubblig (fast det kan ju förstås bero på att han anser att de "gamla lagarna" är det enda rätta i alla lägen). Fast - å andra sidan - igen - så bjuder han villigt in sina "motståndare" till diskussion i hunderi-ämnet, som en gest att vara villig att bli övertygad om annat.

Pandans hunduppfostringsideologi bjuder både på tillrättavisningar och - faktiskt - positiv förstärkning, men den största vikten ligger dock på korrigeringarna, som därmed känns lite förlegat, tyvärr.

Han själv påpekar ofta om att man som hundägare många gånger är alldeles för långsam att reagera, hunden har redan hunnit bli blockerad och därmed ej i stånd till att uppmärksamma sin ägares vilja och dennes mer eller mindre hårda korrigeringar. Min (lilla) erfarenhet är att man får samma goda effekt med ett vältajmat och trevligt beröm, som med ett vältajmat och inte lika trevlig korrigering. Frågan är bara vilket man själv föredrar.
    Pandan lägger grunden till sin hunduppforstringstänk på tillrättavisningar och korrigeringar, men förespråkar att även använda sig av positiv förstärkning (beröm, godis, lek etc). Men vikten ligger dock som sagt vid korrigeringarna.

Minussidan: Se plussidan. ;)

Kommentar:
Om jag enbart hade förlikat mig på TV-programmen så hade Pandan dock inte fått denna höga placering. Tack vare hans dagliga blogg, så kommer han på denna goda andra plats. På nätet kan man märka att han har en mer nyanserat tänk med sin hundträningsideologi än de andra två hundtränarna på tredje och fjärde platsen.
    Pandan använder sig av både positiv förstärkning och tillrättavisningar, nästan som min egen tro på lyckad hundträning/uppfostran. Den stora skillnaden mot oss båda är dock att jag har ett mycket mer förekommande-tänk, med positiv förstärkning och med så lite tillrättavisningar som möjligt. Jag anser att om jag blir tvungen att korrigera, så har jag klantat mig, och att hunden knappast har lärt sig vilket beteende som är det önskvärda. Det spelar heller ingen större roll om det gäller uppfostran eller inlärning av moment/konster och trix. Huvudsaken är att jag får det beteende som jag vill ha med en alert och kvick hund med glad samt trygg attityd.
    
Något som stör mig på Pandan är hans ibland ganska självgoda sätt, men det är måhända retsamheter från hans sida - och jag faller pladask rakt i fällan. I och med hans dagliga blogg, som ofta är väldigt roande, mycket beroende på många märkliga kommentarer från hans fans och hejdukar, så har man lärt känna honom mer ingående än de andra TV-hundtränarna.
    Positivt är hans genuina engagermang för hunderiets alla sidor. Jag begriper inte hur karl´n orkar och hinner med allt!

Någor som jag finner mycket negativt är hans - i mitt tycke - märkliga värderingar. Till exempel: Skämtsamt berättar/erkänner han att han har retat sin fyra-åriga son "för tjejjga saker i två timmar", så att barnet till slut känner sådan frustration, och för att freda sig tvingas lillpojken att orsaka blodvite på sin plågoande/pappas ansikte. Om jag hade uppfört mig så respektlöst mot någon mindre och svagare än mig själv - hund som barn - så hade jag skämt ögonen ur mig!

Jag ifrågasätter även sanningshalten i detta videoklipp:
http://www.youtube.com/watch?v=eZwfVAFKnSI

Den fyra-månaders gamla valpen får ett kort, men inte alltför fysiskt hård tillrättavisning. Man ser att valpen knappt bryr sig, den fortsätter glatt vägen fram, på valpars vis.
    Pandan säger att denna visade korrigering är den enda som har förekommit. Vid de nästa mötena med samma hund, så uppvisar valpen - plötsligt - ett stort obehag över att tvingas möta den andra hunden på gångvägen! Valpen försöker förtvivlat fly bakom Pandans rygg, över snövallen, och bort från den mötande hunden som nyss var i valpens tycke mycket intressant och rolig.(?) Kopplet hindrar dock flykten från - i valpens tycke - det nu plötsligt obehagliga hundmöte. Pandan drar, med ringa kraft,  fram valpen med kopplet och tvingar den att komma närmare den mötande hunden.
    Pandan förklarar även att detta undvikande beteende kommer senare att släckas ut - valpen kommer att i framtiden lugnt och fint passera främmande hundar utan att dra i kopplet - åt någotdera håll.

Jag undrar nu vad ligger logiken i att precis efter korrigeringen så visar valpen knappt att den har tagit till sig tillrättavisningen, men sedan flera minuter senare så visar den mycket uppenbara flyktbeteenden? Allra helst med tanke på att de undvikande beteenden kommer enligt Pandan att släckas ut med tiden? En viss tid hade ju redan gått mellan korrigeringen - som valpen knapp brydde sig om - och de nu plötsligt undvikande beteenden. Det tycks ju precis tvärtom, att undvikande-beteendet höjdes istället efter en stund. Varför går följdeffekten av den enda korrigeringen fram och tillbaka (som enligt Pandan enbart skulle avta) om det nu enbart skedde en - den visade - tillrättavisningen?

Jag ifrågasätter även detta i trevlighetbemärkelse. Varför inte - i god tid, samtidigt som valpen ser den främmande hunden - berömma valpen innan den försöker rusa fram till mötet, så att valpen kommer att associera främmande möten med trevliga saker som en glad och rolig husse i en gemytlig och lustfull stämning än en sur och gruffig dito?
    Om man har tidigare i valpens fyramånaders liv - vilket jag är övertygad om att Pandan har - tränat mycket med den, så att den känner igen när det vankas lek, godis och klappar och kel från sin glada och trevliga husse, så hade den antagligen vänt sig om direkt mot sin husse när han trevligt berömt den - för att den går fint vid sidan - innan den drar mot den mötande främmande hunden. Då hade ingen korrigering behövts - dvs en mycket trevligare sinnesstämning i flocken vid möte av främmande hundar.

    Jag tycker det är lite komiskt (sorry) när Pandan sitter ned på huk, och berättar för tittaren: "...  jag har gjort en övning, där jag tydligt visar att jag vill inte att du tar kontakt med den andra hunden...", så spanar valpen bakåt mot den andra jycken som har fortsatt sin promenad bortåt. Hm..? Just där så tycker i alla fall jag att valpen har mer kontakt med den andra hunden än med sin husse. Apropå det, så har inte heller valpen så himla mycket av kontakt med sin husse under själva hundmötena, då den försöker fly från både hundmötes-situationen och sin husse.
   Ytterligare en liten komisk detalj (sorry, igen) är att Pandan vid ett tillfälle stolt skriver i sin blogg att det är över 24 000 som har tittat på filmklippet. Hm..? Fast... att man studerar ett filmklipp många gånger behöver ju inte bero på att man gillar innehållet. Jag själv har ju upprepade gånger studerat det, och som ni säkerligen förstår är jag mer negativt inställd än positivt gillande. 

Trots mina antydan till att Pandan tänjer på sanningen, så får han denna ärofyllda silvermedalj. Hans vilja att bli en duktigare hundförare och att han inbjuder människor till diskussioner på hans hemsida/blogg gör att han ändock får "plus i kanten".

Således på första plats placerar jag av de fyra TV-hundtränarna Pisk-kvinnan.
Hon visar upp kunskaper av modern forskning, baserar sin träning på förekommandetänk och positiv förstärkning. Tillrättavisningar och korrigeringar undviks om det går. I senare TV-avsnitt har även hon lyckats omvänt aggressiva "monster" - med positiv förstärkning - utan handgemäng samt blod och tandagnisslan.
    Hon får däremot minuspoäng för en del föråldrade "traditioner" att hundar inte bör vara i möblemang eller att man som ägare alltid ska förtära sin middag före hunden för att demonstrera sin rank. Ja, ja... man kan inte få allt. ;)

Men hallå! Nu har jag väl ändå glömt en. Hon den där Skvallerkärringen. Eftersom hon nu inte har haft någon längre TV-serie, så valde jag att inte ta med henne i själva TV-hundtränar"ranklistan". Men om man räknar med henne så kommer hon - utan minsta tvekan - komma allra, allra överst. (trots gamla meningsskiljaktigheter från förr, som ej finns utrymme att förtälja här.) 
    Hon kan visa upp en gedigen utbildning, och hon tycks inneha en genuin vilja att söka mer kunskap. Eftersom hon hellre vill belöna rätt beteende än att korrigera oönskat, så sammanfaller hennes ideal med mina.
    Det jag dock kan tycka är en något irriterande är hennes förmåga att lyckas hålla reda på en massa olika beröm-ord beroende på vilken belöning som komma skall (godis från handen, godis från en extern skål, lek eller "gå-och-gör-vad-sjutton-du-vill"-belöning). Jag själv - eller rättare sagt den del av hjärnan där talcentret är förlagt - har fullt sjå att hålla reda på mina egna hundara namn. Många gånger vid hastiga kommandon utbrister jag "Keaton-spirou-wilbur-nej, jag-menar-gromit-loss!" eller "Gromit-spirou-nej-, jag-menar-wilbur-sitt!" till mina hundar när bara den sistnämde ska ta till sig min önskan.
    Vad var det jag skrev allra, allra överst i denna långa text? Jo, att jag själv är absolut inte så mycket bättre än alla ni andra. Men i vissa fall, kanske. (Man måste ju trotsa jante-lagen lite i alla fall, eller?)

TV-VÄRLDEN v/s VERKLIGHETEN

Slutligen denna fråga: Varför har inte hundtränare som baserar sin träning på positiv förstärkning samma genomslagskraft som de andra i TV-sammanhang? Jag försöker här svara mig själv:

•	De är kloka nog (?) att inte ställa upp? De inser att de varken har tid eller ork att slösa (?) energi på media, total offentlighet och allt som hör där omkring till?

•	TV-världens castingfolk är inte intresserade av dem? Dessa hundtränare är inte spektakulära nog, har "tråkig" personlighet som inte drar så många tittare?

•	Det blir för lite "action". Inga "häftiga" utfall efter mötande hundar, brevbärare, sopbilar etc - eftersom om man ständigt förekommer, så hinner ju inte hunden visa upp sin vilda och först till synes otämjbara sida. Det finns inget att lägga på häftig musik till!

•	De upprör inte, och därmed drar de inte igång samma heta diskussioner hos tittarna? Dessa heta diskussioner blir ju som reklam för TV-programmen.

SLUTORD
Finns det nån som tror på det?

Först vill jag åter igen förtydliga att jag hyser stor respekt för alla ovan nämnda personer. Det är bara deras hunderi-tänk som ibland ifrågasätts.

Denna - alldeles för långa - nedskrivna fundering har plitats ned under en mycket lång tid. När jag startade detta "projekt", så hade jag som avsikt att fatta mig kort, men... så tillkommer det nya saker, nya tankar och funderingar samt nya insikter som jag absolut vill ha med.
    Som till exempel detta:
Jag tror på Kenth Svartbergs (etolog) TSB-modell, Trygghet, Samarbete, Bestämmande, där en stor trygghet ligger som grund för relationen mellan människa och hund. Ovanpå denna stora harmoniska grundtrygghet finns det gott utrymme för samarbete, så stor att bestämmande med hjälp av tvång, korrigeringar och krav från hundägarens sida inte behöver ta sådan stor plats i hundens och ägarens gemensamma liv.

Jag måste säga att under de senaste åren har jag blivit allt mer övertygad om att hundträning som baserar sig på att belöna de önskvärda beteenden och att så mycket det går att förekomma är mycket effektivare och trevligare än att tillrättavisa och korrigera i efterhand (i alla fall för mig och mina hundar).
    Under de senaste åren har jag även blivit ännu mer övertygad om att jag som ägare kan lära och vägleda hundarna hur man bör uppföra sig inom sin flock, och då tänker jag framför allt på att man inte slåss om resurser som tuggben, leksaker eller sovplats. Vid dylika konflikt-situationer är lösningen inte att gömma undan tuggbenet etc, istället har jag envist - under sträng uppsikt, men med uppmuntrande attityd - samt tydligt väglett dem till att lägga ned stridsyxan och dölja sina huggtänder. De kan ju inte lära sig hur man samsas om flockens tillgångar om det inte finns några tillgångar att samsas om.
    Ett exempel är att jag har aldrig under valptiden (under mina 20 år som hundägare) gömt undan mina skor i hallen. Istället har jag ständig koll (så gott det går) och om valpen börjar använda mina skor som tuggleksaker, så idgar jag "utbytes handel"  mot valpens "egna skor" (tuggben etc eller de urgamla redan trasiga kängorna) istället. Självklart utmanar jag dock inte ödet med att låta mina bästa och dyraste skor ligga framme. 

Grundkonceptet är att hunden kan inte lära sig hur man uppför sig om den aldrig blir utsatt för olika "frestelser", t ex vad man får leka med, hur man leker, hur man uppför sig i hundmöten, hur man uppför sig inom flocken. Jag styr och ställer samt visar hur jag vill att det ska gå till. Helst försöker jag styra och ställa på ett vänligt och harmoniskt vis, men går det åt skogen så lär de märka det... Jag är dock fullkomligt medveten om att de aldrig kan förstå vad som är rätt med att ständigt få surt och argt höra vad som är fel.

Något som jag ibland nu för tiden kan tycka är lite skrämmande är att så pass många människor har så pass lite kunskap om hur man egentligen umgås med hundar (eller djur överhuvudtaget). Eftersom hunden är så vanligt förekommande i vårt (människans) samhälle, så borde "hundkunskap" vara ett obligatoriskt läroämne i skolan, precis som trafikkunskap. Med tanke på att människan och hunden har levt tillsammans i över - med råge - 15000 år, så borde vi allihopa kunna åtminstone litegrann av "det här med hunderiet", hundägare som icke hundägare. ;) 
    Sedan har vi även avelfrågan... Hur vill vi att hundarna ska se ut - både mentalt och fysiskt? Men det... är en annan fråga...

Till slut vill jag tacka mina uttråkade hundar, som har haft förståelse (?) och överseende till att deras matte alldeles för ofta tillägnat sin fritid med dator-lek istället för att vara en rolig, intressant och kul människofigur som lekt med dem. Sorry, jyckar!!